Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Smrt je všude kolem nás.
Je přirozenou součástí života.
Tak proč se jí tak bojíme?
Považujeme ji za něco tíživého, smutného, truchlivého.
S bolestí vzpomínáme.
A končí vůbec všechno smrtí fyzického těla,
anebo něco ještě pokračuje dál?
Já věřím, že je spousta věcí,
který se stanou po fyziologický smrti.
Pak se náhle objevilo úchvatné laskavé milující světlo.
Ten určitej moment, jeden nějakej moment. Je tam už jenom to tělo.
Cítila jsem to v tu chvíli, že ta dcera je někde,
kde jí je mnohem líp, než kdyby byla v tom pozemským těle.
Já jsem to vnímala tak, že jsem se koupala
v nekonečném oceánu lásky, přijetí a klidu.
Když jsem byla mladá, trpěla jsem tak silně,
že jsem se cítila jako v mučírně, ze které se nemohu dostat ven.
Takže místo toho, aby smrt byla něčím špatným,
představovala pro mě únikovou strategii.
Rozhodla jsem se, že ze sebevraždy nebo ze smrti udělám svou záchrannou síť.
To, že jsem byla tak blízko smrti, nebo že jsem ji naprosto přijala,
mi ve skutečnosti umožnilo žít svůj život.
Kdyby lidé přestali představě smrti vzdorovat, začali by skutečně žít.
Spisovatel Jan Van Helsing
ve své knize Kdo se bojí smrti, tvrdí, že entita,
se kterou navázal kontakt, ho okamžitě v úvodu setkání požádala,
aby nebyla označována anděl smrti, nýbrž jako anděl transformace, změny.
Je zajímavé, že podobně vidí smrt amazonští šamani.
Například amazonský šaman, kterému v době natáčení bylo 102 let,
do té doby vlastně nedovolil, aby ho někdo natáčel,
náhle ucítil, že nastal čas promluvit na kameru.
V našem pojetí máme různé nebeské světy.
Žijí tam bytosti, které zpívají a tančí a jsou nesmrtelné.
Každý šaman ty světy zná a může vstoupit svým duchem do toho,
se kterým je obeznámen.
Do dalšího života nemůžeme odejít se svým tělem,
jediné, co tam odchází, je uvnitř - náš duch.
Tam už nemůžeme napravit nic, co jsme učinili v těle,
jen se snažíme být dobří v duchovním bytí.
Ale netrpíme, v naší kultuře nás Bůh netrestá za neposlušnost.
Říká nám, že pro život v nebeských světech odložíme své tělo,
jako když had svléká svou kůži.
Vysuneme se z těla a žijeme dál.
Nebojím se smrti, proč bych měl mít strach?
Nic se neděje, jen se změní místo,
je to krok k lepšímu životu.
Po smrti následuje lepší život.
Říká to historie, naši předci,
vypráví se to tak.
Když jsem se ocitl v Teotihuacánu,
v Mexiku, tak se mi stala v paláci Titicla taková zvláštní příhoda,
kdy mě tam nějaký místní zřízenec uviděl,
jak tam něco tak cvičím, takové cvičení
a ptal se mě, jestli mám rád meditaci
a já jsem řekl "ano".
A on se potom zeptal,
jestli by mě zajímala nějaká speciální prostora se zvláštní energií.
A on že mě zavede do úplně speciálního prostoru.
A zavedl mě do nějaké šatny, kde se zřejmě převlíkali dělníci,
protože tam byly nějaké holínky, byly tam montérky.
A taky tam byl takový pruh na zdi
a v tom pruhu byla třikrát takhle lidská dlaň, nakreslená.
A on mi říkal, že si tam mám nějak sednout, opřít se rukou o tu dlaň
a že zažiju něco zvláštního.
No tak jsem si říkal,
že to celý je asi nějaký nesmysl, když jsem se tak díval na ty montérky,
tak jsem si tam sedl, opřel jsem se dlaní o tu zeď,
zavřel jsem oči
a okamžitě se z druhé strany jakoby vynořil nějaký tlak,
říkal jsem si: "Co to je, kdo to je, co to má bejt?"
a před mým vnitřním zrakem se objevila moje maminka,
která byla tehdy po smrti už dávno.
Já jsem tak na ni koukal a říkám: "Co, co tady tak strašíš".
Ona na to něco řekla, já jsem ji ujistil o své lásce
a v tu chvíli se za ní objevil její tatínek a její maminka
a vedle se objevili rodiče mého táty.
A teďka za těmi prarodiči se vynořovali další a další lidé
a já jsem pochopil, že vidím svoje předky,
že vidím desítky, stovky lidí, kteří zřejmě jsou rodiče,
prarodiče, praprarodiče a tak dál a tak dál a dívali se tam na mě,
já jsem byl úplně užaslý. A oni takhle drželi palce
a volali:
"Nezlobíme se na Tebe za žádnou chybu,
nic ti nevyčítáme, protože sami jsme těch chyb udělali v životě spoustu,
ale máme ohromnou radost, když se Ti něco podaří."
Pro staré Mexičany v době před konkvistou
neexistoval strach ze smrti.
Byla součástí života, součástí cyklu
a nebyl tu strach ze smrti, alespoň ne takový, jako je ten náš.
Strach z toho, že přijdeme o vše, co máme,
strach o všechny materiální záležitosti,
kterými se dnes obklopujeme v naší západní kultuře.
A ve skutečnosti bytosti vůbec neumíraly, ale měnily svůj stav,
přecházely do jiného typu života.
A v tomto smyslu neměla smrt bolestné ani politováníhodné konotace.
Nebyla trestem. Jednoduše představovala změnu stavu.
Je to zvláštní, že v té takzvané "naší", euro-americké kultuře,
se postupně prosadilo pojetí smrti jako něčeho tíživého,
smutného, tragického, strašidelného.
Jéááá - jakoby na něj sáhla smrt, uuuj,
vyděsilo ho to k smrti,
podívej - ten má smrt na jazyku.
Přitom třeba malé děti, které ještě nejsou úplně vtažené
do těch her dospělých lidí, vnímají smrt nezatíženě.
Samozřejmě i někteří dospělí, třeba, mohou dospět
k nějakému smířlivějšímu, důvěrnějšímu vztahu ke smrti.
Většinou je to na základě nějaké osobní, hluboké zkušenosti.
Já si vzpomínám, že kdysi byl popsán takový zvláštní případ z Austrálie,
kde při porodu ožila mrtvá holčička.
Prostě narodila se holčička a pan doktor řekl té mamince:
"Maminko, je to špatná zpráva, holčička je mrtvá".
A ta maminka řekla,
"Dejte mi ji na břicho, já se s ní chci rozloučit".
A tak jí dali na břicho, to děťátko a ona tu holčičku hladila
a normálně s ní mluvila, říkala jí, jak se měla jmenovat ta holčička,
jak se jmenuje maminka, jak se jmenuje tatínek,
jak se jmenuje bratr, který se na ní těšil.
A jak tu holčičku hladila, tak povídá:
"Pane doktore, já mám dojem, že ta holčička se pohnula".
A tehdy ten doktor jí řekl:
"Ne, to je jenom taková elektro-chemická reakce té tkáně,
to je jako když naporcujete rybu a smažíte ji na pánvi
a ta porce tam ještě skáče,
to je taková reakce jenom té hmoty, to není život".
A ta maminka řekla: "Ale ona dýchá."
A ta holčička ožila.
A potom se novináři ptali toho lékaře, čím to bylo,
že ta holčička ožila, co to způsobilo.
A ten pan doktor tehdy řekl:
"No, snad jedině ta láska té maminky
nějak překonala smrt."
Když jsem byl mladý, tak jsem velice často míval angíny
i s takovým velice nepříjemným až závažným průběhem,
takže jsem skončil na krčním oddělení, kde mi doporučili vynětí mandlí.
Celkem jednoduchá operace.
Ale po té operaci se stala taková zajímavá věc,
že jsem naráz se objevil v takovém jak když snovém stavu,
když jsem se díval seshora na takovou situaci,
kdy dva mladí lékaři lamentovali nad tím,
jak se bude šéf rozčilovat,
že tady bude mladá mrtvola
a kdo to tam špatně zašil
a mě došlo, že bych to měl být já.
Měl jsem obrovský problém. Logický, medicínský, psychologický,
jak si mám vysvětlit, že jsem ležel na tom operačním stole,
ale díval jsem se seshora, a když jsem se seshora díval,
tak jsem se díval, přestože oči ležely na lehátku,
slyšel jsem, přestože uši byly na lehátku
a dokonce jsem myslel, přestože mozek ležel tam...
Tam jsem vlastně zjistil,
že já nejsem to tělo, ten Krejčíř, který tam leží...
Pak byl jak když takový střih a začal mi běžet podrobně život,
nepříjemně podrobně
a nebyl hodnocený nikým zvenku,
a ten, kdo to hodnotil, jsem byl já.
Což bylo pro mě obrovské překvapení, protože jsem očekával,
že tam bude nějaký ten soudce, s kterým já budu diskutovat,
že to bylo trochu jinak a tak dále... Nebylo to tam.
A tam jsem to nemohl, jak se lidově říká okecávat,
a věděl jsem přesně, co jsem udělal,
jako velkou sviňárnu nebo malou sviňárničku,
co jsem udělal i dobře.
Pak se náhle objevilo úchvatné, laskavé, milující světlo,
které bylo v neskutečně slastném prostředí plném barev, vůní,
jako by nějaká hudba tam zněla
a ten zážitek byl obrovsky slastný a neskutečně lehký.
Pak ale to světlo začalo mluvit a říkalo to,
co se mi zase moc nelíbilo,
a to bylo, že tam nemůžu zůstat, že se musím vrátit...
Bez nějakého vysvětlení...
A pak byla taková poznámka, kterou si pamatuji, kterou jsem...
V tom momentu mně nic neříkala,
ale později mi došlo a pochopil jsem její smysl
- že nesmím předbíhat.
Já jsem jela se svým kamarádem na vánoční koncert
a zastavovali jsme na křižovatce,
kde jsme vlastně pomalinku vjížděli na zelenou,
z pravé strany přijíždělo maximální rychlostí velké černé BMW
a jak přijíždělo rychle, tak nás rozmačkalo.
Tady vlastně začíná můj příběh.
Čtvrtý den pozvali mojí maminku do nemocnice doktoři
a řekli jí, že má přijít se se mnou rozloučit,
a tak přišla a předávali jí výstupní dokumenty ke mně,
kde byla vyplněná i kolonka příčina smrti.
Ale stalo se něco, co nikdo nečekal,
neumřela jsem, ale vrátila jsem se zpátky.
A vlastně tento návrat zpátky
byl kompletně proměnou celýho mýho života...
Vlastně proměnou i celé mé rodiny,
protože do té doby jsme byli běžná ateistická rodina.
I přesto, že jsem neměla tělo, jsem najednou zjistila, že stále žiju,
čekala jsem, že má přijít tma, protože tak mě to ve škole učili,
ale nic takového nenastávalo.
Cítila jsem se obrovsky šťastně a vnímala jsem, že se můžu konečně
poprvé v životě opravdu nadechnout
a vnímala jsem se, jakože nadechuju a vydechuju vším,
že já jsem všeprostupující prostor,
vševědoucí prostor, který je naplněn životem.
A bylo obrovsky nádherné to spojení
s tím, kdo jsem a kdo vlastně my všichni jsme, vlastně kdo je život.
Takže já jsem to vnímala tak,
že jsem se koupala v nekonečném oceánu lásky,
přijetí
a klidu, úlevě.
Vnímala jsem blaho,
vnímala jsem rozkoš,
vnímala jsem vlastně pocity, které jsem celý život hledala,
to znamená spojení se v lásce,
což jsem dřív hledala například v partnerských vztazích,
ale tam se to nedá srovnat,
vlastně tu lásku, kterou jsem celý život hledala,
vlastně jsem našla v té smrti, protože jsem zjistila,
že tou láskou jsem sama...
A... Jako my všichni jsme...
a je výborné, že o tom teďko můžu mluvit,
protože na to většinou přijdeme až v momentě smrti,
ale je prima, když se to můžeme dozvědět dřív,
protože v rámci života potom se nám může lépe žít
a můžeme na světě udělat mnohem více krásných věcí.
Já jsem empiricky uvažující člověk
a jako medik jsem měl obrovskou důvěru ve vědu
a očekávání, že mi všechno vysvětlí.
Tak jsem si chtěl potvrdit, že to, co se mi zdálo, že je opravdu sen.
Měl jsem takový zvláštní pocit, že to bylo něco víc než sen...
Proto jsem poprosil sestřičky, jestli by mně neukázaly ten operační sál...
Když jsem se díval na toho mladíka na tom operačním stole,
tak jsem tam seshora viděl takový paravan
se spoustou chaoticky poskládaných nebo neposkládaných chirurgických bubnů.
A mě zajímala jediná věc: Je tam ten paravan?
Když jsem přišel na ten chirurgický sál,
tak mě překvapilo, že to je přesně to, co jsem viděl,
a když jsem se podíval za ten paravan, tak mně opravdu spadla čelist,
protože tam byly přesně naskládané ty chirurgické bubny,
které jsem viděl seshora
a které, i kdybych byl při vědomí, tak bych je nemohl vidět,
protože byly schovaný za tím paravanem.
Tam se mi svým způsobem změnil náhled na svět. Empirický, ne teoretický,
ne nějaká víra, že něco může bejt,
ale uvědomil jsem si, že je to zážitek, kdy já vím,
že je něco jinak, než je běžně vědecké.
V této nádheře jsem se koupala, absolutně šťastná, blažená a už...
Měla jsem pocit, že už nikdy víc se odtud nechci dostat pryč.
Věděla jsem, že jsem ve zdroji sama sebe,
ve zdroji života a říkala jsem si tomu, že jsem doma.
Z mého pohledu to bylo nekonečně dlouhé blaho,
nicméně po nějakém čase jsem najednou začala vnímat svůj život v kontrastu
s tím blahem, který jsem prožívala a najednou jsem se zhrozila...
Jako nezdá se, že bych žila nějakej hodně špatnej život,
nicméně viděno z toho množství lásky, kterou jsem byla obsažena,
jsem vlastně uviděla, že ve svém životě
jsem vůbec nic z té lásky do života nevnesla,
že jsem si sice myslela, že jako vnáším nebo že mám ráda lidi,
ale v porovnání s touto zkušeností jsem zjistila,
že jsem žila v myšlenkách,
žila jsem v emocích,
žila jsem v hodnocení buď sama sebe nebo i druhých,
ale lásku jsem do světa moc nepřinesla.
Nejvíc bolesti jsem zažívala právě ve vztahu k tomu,
že jsem nestihla svojí mámě říct, že ji miluji.
Já jsem věděla, že nemám tělo,
já jsem věděla, že už nemůžu za ní přijít
a nemůžu jí to říct, protože mě neuslyší,
a i přesto, že jsme měly krásný vztah,
byli jsme vlastně šťastná rodina a neměla jsem vůbec představu o tom,
že jsem jí to nikdy vlastně asi s tou silou pravé lásky neřekla
a s ohledem na to jsem pak viděla, kde všude jinde jsem mohla říct
a vyjádřit lásku, kde všude jinde
jsem mohla dát lásku a nedala.
A tahleta zkušenost, tenhleten kontrast mě srazil na kolena
a vnímala jsem obrovskou bolest.
Ve mně vyvstalo hluboké přání, že bych se chtěla vrátit zpátky
a mít možnost opravit to, co jsem nedala
a já jsem měla možnost si zvolit,
že buď navždy splynu s tímhletím zdrojem života,
který mě naplňuje neskutečných blahem, anebo se můžu vrátit nazpátek.
Takže já jsem v ten moment volila, že se vrátím zpátky.
Zkusme se zeptat vědců,
samozřejmě takových, kteří jsou otevřeni pro spirituální zkušenost,
i když třeba začínali z nějakého takového materialistického pojetí.
Já jsem vystudoval medicínu na lékařský fakultě
a kdybyste mně byl položil tu otázku v době, kdy jsem promoval,
tak bych neměl žádný problém,
prostě smrt je zástava fyziologických procesů
a vědomí je produktem mozku,
mozek závisí na tělesných procesech,
čili když skončí fyziologický procesy, je konec života
a organismu a jakýkoliv psychologický činnosti.
Dnes po více než padesáti letech studia těch mimořádných stavů vědomí
se pro mě ta situace zkomplikovala.
Já věřím, že je spousta věcí, který se stanou po fyziologický smrti.
Je velice překvapivé, že vědomí, který se oddělilo od těla,
má schopnost pozorovat okolí,
nejenom okolí toho těla,
ale v některých případech to vědomí se může pohybovat
do jiných místností téže budovy
anebo dokonce prožívat to, čemu říkáme astrální projekce,
třeba dvě stě nebo tisíc mil.
A když studujeme, co viděli,
velice často můžeme dostat objektivní konsenzuální potvrzení,
že ty věci, které to vědomí pozorovalo,
že se skutečně staly, že to potvrzuje něco,
co se najde v Tibetské knize mrtvých - Bardo thôdol,
kde v době, kdy zemřeme, staneme se tím, čemu oni říkají bardové tělo
a to tělo má přístup ke kterékoli lokalizaci na celé zeměkouli.
Čili má svobodu se pohybovat
a vnímat věci, který se dějou ve světě.
Já sám jsem měl spoustu prožitků při psychedelických sezeních,
kde jsem měl ten pocit, že už se mi to stalo
a že jsem jako se dostal do toho posmrtnýho stavu
a že jsem dokonce byl překvapenej, když potom jsem se vrátil tam,
kde jsem, kde jsem tu látku vzal.
Pokud se mě zeptáte, jestli si myslím, že existuje posmrtný život,
řeknu, že ano, ale ihned bych musel pokračovat a říct,
že Raymond Moody by neměl být kritériem pro nikoho jiného.
Každý se k tomuto pochopení musí propracovat sám.
Říkám to proto, že jsem nebyl vychován jako věřící.
Neměl jsem pochopení pro posmrtný život,
ale to, co mě konečně přimělo k tomu, abych řekl, velice zaraženě:
"No, jak se zdá, ono to existuje," je následující případ:
Asi před třemi či čtyřmi lety jsem byl v Itálii
a po mé přednášce o zážitcích blízké smrti
za mnou přišel muž, vysoký chlápek,
a v očích mu bylo vidět, že zápasí s něčím,
co si příliš nedovede srovnat v hlavě.
Zavedl mne do zadní části místnosti a vysvětlil mi,
že nedávno prováděl plánovaný chirurgický zákrok
u relativně mladého muže, který byl celkově zdravý.
Nicméně během operace došlo u tohoto pacienta k srdeční zástavě
a chirurgovi se nedařilo jej oživit.
Stál u něj a říkal si: "Proboha, jak se to mohlo stát
a co řeknu jeho rodině?" a tak dále,
a v tom okamžiku se na operačním sále rozletěly dveře
a dovnitř vešla žena a zmateně cosi říkala.
Zpočátku si myslel, že není při smyslech, ale znáte to,
že když jste vystrašeni, nerozumíte, co říká někdo jiný.
Řekl, že se musel soustředit na její obličej a vnímat, co sděluje.
Potom si uvědomil, že říká: "Můj manžel není mrtvý.
Byla jsem v čekárně a můj manžel přišel ke mně
a řekl, že si myslíte, že je mrtvý
a že mám přijít sem a říct vám, že není mrtvý."
A chirurg byl tak ohromen, že doslova přepnul na automatiku.
Dokonce si nepamatuje, že znovu začal s resuscitací, ale udělal to.
Pak řekl:
"A, ejhle, po chvíli začalo srdce toho člověka znovu bít."
Když se potom pacient probral v pooperačním pokoji z narkózy,
první věc, kterou chirurgovi řekl, byla:
"Vystoupil jsem ven ze svého těla nahoru a viděl jsem vás dole,
vnímal jsem, že si myslíte, že jsem mrtvý.
Zkoušel jsem vám říct, že nejsem mrtvý,
ale neslyšel jste mě, takže jsem šel do čekárny
a snažil jsem se říct své ženě, aby sem přišla
a řekla vám, že nejsem mrtvý."
V kvantové fyzice máme problém s měřením.
Pozorovatel je v kvantové mechanice pro měření významným aspektem.
Jen za přítomnosti pozorovatele se kvantové možnosti stávají
reálnými událostmi, které lze změřit, které lze zažít.
A tohle je část, kde vědecký materialismus selhává,
neboť kvantová fyzika nám též poskytuje matematický teorém,
který říká, že hmotná interakce nikdy nemůže proměnit možnost ve skutečnost.
Avšak nastává tu problém s dualismem:
jak vědomí interaguje s hmotou?
Je-li vědomí základem bytí
a objekty jsou možnostmi vědomí,
dostanete odpověď bez jakýchkoli paradoxů.
Neboť vědomí je pravou formující podstatou.
Jak to lze prokázat?
Důkaz je ve sféře vědomí a jde o jedinou záležitost:
ve sféře vědomí
vědomí totiž není ke komunikaci třeba žádného probíhajícího signálu,
zde je komunikace okamžitá.
Mohou tedy lidé komunikovat bezprostředně a náhle,
aniž by k tomu museli užívat signálů?
To je rozhodující otázka.
Pokud ano, pak komunikují přes vědomí,
které potom musí být nelokální.
Komunikovat bez signálů lze díky tomu,
že jsme všichni tímto nelokálním vědomím propojeni. Potenciálně.
Otázku, jak to ověřit pokusem,
rozlouskl mexický neurofyziolog Hacubu Greenberg
a dnes se již jedná o nějaké dva tisíce pokusů,
které se zaměřily na údaje pro potenciál přenosu.
To jsou tedy data, která stojí nejvíce za povšimnutí,
která svědčí o tom, že propojení, jež máme s nelokálním vědomím
na základě myšlenky, že vědomí je podstatou bytí
a hmota existuje jako možnost vědomí.
Je experimentálně ověřeným faktem.
Pouze naše vlastní paličatost dává punc
newtonovskému světonázoru a drží nás v jeho zajetí.
Kvantový pohled na svět tvrdí, že vědomí je základem všeho bytí.
A je to vědomá volba, k níž vytváříme hmotný svět.
Lidé se bojí konce existence.
To se ale ztrácí, pokud člověk dospěje k názoru, který v současnosti sdílím
a o němž existují velice přesvědčivé důkazy,
že vědomí, mysl a tak dále nevytváří mozek,
ale že mozek je jako televizní přijímač.
Vyplývá nám z toho, že samozřejmě máme vědomí,
dokud nám funguje mozek,
ale to neznamená, že vědomí skončí spolu s činností mozku,
pouze není přenášeno do těla, které máme.
Probíhá to úplně stejně,
jako když vypnete televizní přijímač.
Neznamená to, že program, který běží,
vysílání nebo internet, končí. Ty fungují dále.
Daný přijímač je vypnutý, ale můžeme mít jiné přijímače.
Myslím, že je to dobré přirovnání, dobrá metafora cyklu existence,
kde běží program neustále.
Tomuto programu já říkám vědomí.
Vědomí ve vesmíru, v hlubší realitě
a občas je přenášeno lidským tělem,
které je dočasným vtělením věčného těla duše.
Problém je, že ve většině případů, což věděli i starověcí filosofové,
působí řeka zapomnění. Nepamatujeme se na to, co bylo.
Staří Řekové tomu říkali amnézie.
Nepamatujeme si na předchozí životní styl.
Je zde nový život, trauma nového zrození, nové okolnosti.
Nepamatujeme si, co se událo předtím.
To však neznamená, že by to nebylo přítomno
a že by to nebylo možné oživit.
Já jsem taky připravenej na to, že třeba jako když ten čas přijde,
že spadne opona a tam bude něco
tak jako když hrajou ty grotesky, ty "Silly symphony", když to skončí,
tak je tam takovej panáček, a říká tádadadatadata,
thats all folks, this is it."
Takže toto jsme se po léta na to připravovali, že...
Že opravdu k ničemu takovým nedojde
a na druhý straně se silně přikláním k tomu,
že to opravu bude dobrodružství. A kdo to rozhodne, co je skutečnost,
co je klam, maska, iluze?
Neustále se to pojetí mění...
Co si o tom myslíš ty? Já nevím.
Mění se dokonce vědecké pojetí.
I to materialistické paradigma se postupně proměňuje
a přesto pořád existují lidé, kteří se nehnou z místa...
"Prosím tě, todleto mi nevykládej, takovýdle hovadiny."
Kdo to rozhodne? Co si o tom myslíš Ty?
A Ty? Hmm...
A Vy? Hmm...
Pak jsem měl jeden takový zajímavý zážitek.
Obrátil se na mě nějaký chlapík, který říkal, že je přítel mého kamaráda.
Věděl přesně, u kterého stolu s kamarádem sedáváme,
že tam chodíme na smažený sýr,
že já to mám rád bez tatarky
a podstata toho, proč se mnou hovořil,
bylo to, že měl nějaký zdravotní problém s krční páteři,
který dlouhodobě se mu nepodařilo spravit
a chtěl vyzkoušet i tehdy v té době ne příliš známou
a ne příliš uznávanou,
možná považovanou za šarlatánskou, metodu akupunktury,
kterou jsem se já dlouhodobě zabýval.
A naráz on se mě zeptal, jestli mu mohu zaručit,
že ho vyléčím a že nebudou komplikace.
Říkal: "Vidíte tam ty dva chlapíky?"
Tak jsem se podíval, tam takový dva vazouni
a ještě takovým lehkým ironickým tónem: "Vidím, nejsu slepej,"
a teďka on řekl: "Když se mi něco stane, tak ti dva vás zlikvidují."
A já jsem se chtěl nadechnout, že řeknu něco rádoby vtipného
a v tom momentu mi došlo, že ten chlap má pravdu,
že to není vůbec žádný žert
a řekl jsem: "Dobře, jsme domluveni, když se to nepodaří
a teďka se domluvme, když se to podaří, jestli mohu mít nějakou prosbu..."
"Samozřejmě", řekl, "beze všeho, přejte si, co chcete."
Tak jsem mu řekl "Dobře, domluvíme se, že cirka za rok,
vy jim řeknete, že mě zlikvidují. Chci, aby to vypadalo jako náhlé úmrtí
nebo nešťastná náhoda, protože jsem chtěl uzavřít pojistku,
aby manželka se synem byli zabezpečení.
V tom momentu zase tomu pánovi ztuhly rysy
a nevěřil, že to myslím vážně, ale pointa byla v tom,
že jsem to myslel smrtelně vážně,
protože tam jsem na vlastní kůži v reálu jsem si uvědomil,
že pokud máte nějaký zážitek
s tou smrtí jiného typu, tak vám smrtí nelze vyhrožovat,
protože pro vás smrt není tou tragédií...
Ale pro mě je to prostě něco úchvatného,
něco slastného, na co se těším,
obrovsky se na to těším a svým způsobem mě mrzelo,
že jsem byl s tím chlapíkem úspěšný a že teda tady sedím a vykládám.
Tak já se smrti bojím, ale zároveň vím, že až to přijde,
tak se jí budu bát jenom chvilku.
Už jsem párkrát zažila, jaký to je.
Těsně před tím okamžikem, než člověk opustí sám sebe,
ale pak když sám sebe opustí, tak už je to dobrý.
To tělo, které je vlastně kus hmoty,
které je jako z toho mého pohledu,
kdy jsem vnímala svěžest, vůně a slast,
tak vypadalo jako kus smradlavého, něčeho, do čeho se musím obléct
a musím si to na sebe vzít, abych mohla dokončit to, co jsem si přála dokončit,
a to je jít za tou mojí mámou a říct jí, že ji miluju.
Tam je takový moment, když se člověk jako vrací zpátky nebo rodí,
že projde rouškou zapomnění,
takže jsem nevěděla, že u mě sedí máma,
ale postupně jsem se rozvzpomněla, kdo jsem, jak se jmenuju
a vrátila jsem se do obrovských bolestí, protože jsem měla rozbité celé tělo.
Lékaři byli teda v šoku, byli nadšený, že jsem teda jako neumřela,
nicméně prognóza, kterou mi dávali, byly doživotní následky,
To, že nebudu chodit, a to, že minimálně rok a půl
budu muset intenzivně procházet léčbou
a bůhví, jestli ta léčba bude úspěšná.
A tehdá já jsem byla posílená tím vědomím toho zdroje,
ze kterýho jsme a já jsem věděla, že všechno,
co je projevený ve vnějším světě,
to znamená všechno fyzické pochází ze zdroje života,
pochází z našeho doma, to znamená, cokoliv je venku,
je možné stvořit z ducha.
Takže já jsem vlastně si říkala: "Oukej, doktoři mi sice říkají,
že už se to neopraví, ale já jsem víc než tělo,"
takže i přestože jsem nic neříkala nikomu,
doktorům jsem na všechno kývala a děkovala jsem,
byla jsem vděčná za péči,
nicméně jsem nejedla žádný prášky, který mi dávali
a kterých jsem dostávala opravdu hodně, tajně jsem je schovávala
a protože to tělo opravdu bolelo a protože jsem neměla žádnou úlevu,
tak jsem začala zkoušet, co to znamená, že jsem z ducha
a že můžu z ducha všechno stvořit.
Tak jsem si řekla dobře, vezmu to poznání
a budu ho vlévat do svého těla,
protože díky němu se může stát zase zdravým.
Abych si pomohla od té bolesti, která byla opravdu nesnesitelná,
tak jsem si představovala, že to světlo,
ta krása, ta blaženost,
ten zdroj chodí skrz moje tělo.
Tak jsem si to potom začala představovat jako takový zlatý med,
který šel vlastně od hlavy pomalinku celým tělem až dolů
a zase se vracel a tímhletím medem jsem se jako promazávala,
hodiny a hodiny a hodiny a hodiny
a to mi moc pomáhalo a vlastně mě nebolelo díky tomu tělo.
A aniž bych to tušila,
tak se stalo něco, co zase nikdo nečekal,
a to je, že doktoři začali vnímat obrovsky rychlé,
rychlé uzdravovaní, nerozuměli tomu.
Místo toho, abych zůstala nemohoucí,
tak jsem se vlastně za měsíc zvedla z postele
a naučila jsem se znova teda chodit a mohla jsem se vrátit domů.
Já jsem se prostě chtěla vrátit nazpátek do života,
takže namísto rok a půl rehabilitací a tak dále
jsem byla za tři měsíce v práci,
ale jako s obrovsky zajímavou zkušeností,
a to je, že to tělo se mi opravilo bez následků.
A já vlastně, teď je 25 let poté
a já pořád nemám jako následek, kromě toho, že mám jizvy po těle,
necítím bolest, necítím změny počasí.
Tohle je nádherný, že to vědomí, ze kterého jsme, opravdu tvoří
a opravdu opravuje i tělo.
Rozhodla jsem se, když už jsem tady a teda ještě nemůžu umřít
a už jsem mámě řekla, že ji miluju,
tak vlastně jsem se rozhodla dělat, přenášet tu krásu
a přenášet tu lásku, kterou jsem poznala v té smrti.
Takže jsem se rozhodla pracovat s dětmi,
kterým si přeju co nejdéle uchovat to vědomí toho, odkud přišly,
nebo spíš jim to neomezovat.
Snažím se jim pomáhat porozumět tomu, proč jsou tady na světě,
porozumět tomu, že oni jsou ti, který přinášejí světlo, dobro a krásu
a že mohou udělat svět krásnější, pokud si budou přát.
Walter Pahnke byl ten druhej lékař v tom, mimo mne,
v tý studii, kterou jsme měli s pacienty s rakovinou
a on se svou rodinou jeli do Maine, kde měli chatu na pobřeží.
A on velice krátce předtím se začal zajímat o potápění.
Před obědem šel na podmořskou výpravu a nevrátil se.
Tělo zmizelo v Atlantickým oceánu.
Jeho žena měla veliký potíže s tím,
aby se smířila tak nějak s jeho smrtí,
protože on byl velice energickej a plnej života, plnej elánu.
My jsme měli možnost dát LSD sezení psychologům
a psychiatrům jako součást výzkumu,
tak ona se rozhodla mít sezení s LSD
a podívat se, jestli by tam dostala nějakej náhled na to, co se stalo
a smířila se nějak s tou situací. Uprostřed toho sezení se Walter objevil
a měl s ní takovou telepatickou výměnu,
kde hovořili o budoucnosti jejich dětí
a ona se ho zeptala:
"Jak mám žít bez Tebe?" A ta odpověď byla:
"Žij, jako bys mě nikdy nebyla znala, máš úplnou svobodu."
Potom, co se to stalo, tak ona se posadila,
oddělala si ty klapky na oči a řekla mně,
že "To nemůže bejt pravda, to je moje fantazie,
on řekl zrovna to, co bych ráda slyšela,
tohleto nemůže být pravda."
A šla na záchod, vrátila se
a vzala si zase ty klapky na oči a ty sluchátka
a poslouchala hudbu
a ta vize toho Waltera se znovu objevila a ten Walter řekl:
"Já jsem zapomněl jednu věc.
Mohla bys vrátit knihu," jmenoval přítele,
od kterýho si vypůjčil knihu, jméno knihy
a kde ji najde na třetím poschodí,
kde on měl svou vlastní pracovnu
a popsal tu štelář, na který ta kniha bude.
A tak se potom už nemohla dočkat toho, až se teda vrátí z toho zážitku.
Oba dva jsme šli a našli jsme tu knihu.
Tak zase ta otázka. Je to... Je to důkaz toho?
Byl to skutečně Walter?
Přinejmenším to byla, čemu říká Jung říká synchronicita,
velice, velice podivná koincidence.
Je vůbec možné navázat kontakt se světem zemřelých?
A je to vhodné? Mnoho lidí se toho obává, bojí...
Ach, jako by na mne sáhla smrt,
radši mi o tom nevyprávěj.
Přitom, co se to vlastně děje,
když se vám třeba zdá o zemřelém dědečkovi?
Navázali jste kontakt nebo ne?
Před jedenácti lety mi umřela maminka.
Odchod nejbližších je těžký pro obě strany
a pro toho umírajícího ještě víc,
protože vlastně jde do neznáma a neví.
A já jsem jí to chtěla ulehčit, vždycky jsem jí říkala:
„Neboj se, ten život dál pokračuje.“
Třetí den po smrti
se se mnou přišla rozloučit a viděla jsem její éterické tělo.
Přiblížilo se to až ke mně a řeklo mi to vnitřním hlasem:
„Evinko.“
A já jí řekla zase vnitřně: „Tys to dokázala.“
To znamená, že byla schopná se odpoutat
od toho tělesného nebo tělesné hmoty.
A asi tak po měsíci a třičtvrtě se stalo něco,
že poprvé se objevil vzkaz, který byl psán vlastně rtěnkou,
kterou používala ve svý koupelně, kterou měla v přízemí
a těch vzkazů bylo několik.
Bylo zvláštní, že měly i pointu nebo smysl.
První vzkaz byl:
„Jsem s Vámi.“ Zvláštní. Druhý byl: „Stýská se mi.“
Má to logiku. Přišly Vánoce a bylo: „Hezké Vánoce.“
Odjížděli jsme pryč z bytu, páč jsme tady nechtěli být,
jeli jsme k příbuzným, vrátili jsme se a bylo:
„Pojedu s vámi.“
A potom bylo období, kdy mně bylo smutno,
plakala jsem tady a odpoledne jsem tam našla nový vzkaz
a ten byl: „Proč jsi dnes opět plakala?"
A jednou jsem měla pocit, že už to zrcadlo dole je hodně plný
a že už tam nemá kam psát,
tak jsem tu rtěnku její odnesla do hořejší koupelny
a to bylo zvláštní, ten den, ráno jsem si říkala tam,
„Co kdyby chtěla něco napsat?“
A ten den byl sníh,
můj syn chodil na běžkách kolem domu
a večer jsem šla v šest hodin do koupelny a nahoře bylo napsáno:
„Lukášek je hodný, že chodí na běžkách.“
A to byl důkaz, že vlastně s náma jsou paralelně.
Že viděj, co děláme... A byla schopná to paralelně sdělit.
Tyto vzkazy začaly 8. 12. 2008 a skončily 9. 2. 2009
a byly dělány touto rtěnkou.
No, ze začátku jsem se lekla, to jako je samozřejmý, že jo?
Ale potom už jsem si zvykla
a chodila jsem se tam koukat, co se děje.
Já jsem jí to říkala i na tý smrtelný posteli tady, po tý smrti.
„Mami, dej mi vědět, že to tam funguje.“
Vždycky jsem jí říkala:
"Až se uvidíš seshora,
tak už opouštíš tělo, to už je konec, buď klidná."
Takže tohle všechno jako, no splnila to, no.
Takovýto zážitek může být pro mnoho lidí nepochopitelný.
Přitom domorodé tradice po celém světě věří
v komunikaci se zemřelými.
Například vúdú na Haiti je na tom přímo založené.
Všechno, co v našem universu žilo, žije dál, ale lépe.
A tak smrt doopravdy neexistuje.
My to vidíme tak, že vtěleni jako lidé
žijeme se vším, co tělo obnáší, a coby duchové se přemisťujeme
podobně jako létavice, meteory pohybující se rychlostí světla.
Můžete duchy zavolat, můžete s nimi mluvit.
Obecně vzato vás vlastně milují.
Poněvadž ať už to víte nebo ne, patříte k nim:
Pokud ducha potřebujete, můžete se soustředit a přivolat si ho.
Přijde. Nabídne vám vyřešení vašich problémů.
Zažil jsem takovou zkušenost.
Ještě než jsem se stal knězem, byl jsem chemikem.
A jako chemik jsem se zabýval výzkumem.
Vlastně proto jsem přijel na Haiti,
abych tu prozkoumal rostlinu jménem agáve sisalová,
protože v její šťávě jsem objevil hydrocortison.
Musel jsem však prokázat, že jde skutečně o hydrocortison.
Avšak nedařilo se mi to.
Až jsem šel jednoho večera spát
a tehdy ke mně přišel můj duch a řekl mi:
"Uvědomuješ si, že v místnosti, kde pracuješ,
je vzadu otevřené okno?
Proto nemůžeš dosáhnout svého. Zavři to okno!"
Sotva jsem to udělal, konečně jsem spatřil
snášející se proudy molekul,
mohl je detekovat v přístrojích a prokázat je.
Takhle jsem to tedy dokázal. Kvůli zavřenému oknu.
Sám bych na to ale nepřišel.
Bůh je svoboda a zemřete-li, osvobodíte se také.
Bezmála jako Bůh. Jste svobodnou bytostí,
která je schopná udělat, cokoli si přeje.
A to je fantastické.
Tak jako pavouk omotává svou oběť jemnými vlákny pavučin,
tak i my jsme omotáváni jemnými hypnotickými vlákny
mocenského systému, který se snaží
pomocí vytrvalých drobných, postupných příkazů,
zákazů, omezení a představ
vytvořit z nás jakousi funkci systému,
jakéhosi robota, který pod představou seberealizace
se vlastně stává poslušnou loutkou, vykonávající svěřené úkoly.
Stáváme se jakýmisi zombiemi.
Podobně jako vznikají zombie při obřadech vúdú na Haiti.
Za pár minut vám ukážeme, co tu všechno máme.
Různé věci, které provádíme s duchy.
Ale jde o velké tajemství, nikdy předtím jsme to nikomu neukázali.
Je to velmi tajné!
Zombie není člověk jako my.
Jsou to naši vlastní lidé, kteří zemřeli
a my si je chráníme, aby nebyli používáni někým jiným.
Je to rarita, umět vložit ducha do lidského těla a nechat ho pracovat.
Co je to zombie?
Po smrti člověka a jeho pohřbu
se následující noci vydáte na hřbitov ke hrobu dotyčného
a vzýváte ho jménem tak, aby se probudil.
Objeví se před vámi jako osoba.
Pak si vúdú kněz zavolá svého ducha, chytí zombii
a odvede si ji.
Zombie má obrovskou sílu.
Zastane například práci šesti lidí za jediný den
a další den je schopna pracovat znovu.
Ale nezná nic a chová se jako dítě.
Jedinec sám by ducha probouzet neměl,
protože to může být velmi nebezpečné.
Jsme vlastně takové prapodivné, novodobé zombie,
které nepotřebují být ovládány nějakou magií nebo bylinami.
My se necháme ovládat půjčkami, hypotékami,
nějakými strachy, obavami, strašením, terorismem.
Nám stačí různé diagnózy, nemoci a pak se bojíme...
Bojíme se o nějaké životy, které vlastně nejsou ani šťastné...
Tak proč se o ně tolik bojíme?
Možná by nám pomohl nějaký důkaz,
že smrt je průchodem, branou, pokračováním...
Ale kde vzít takový důkaz?
Možná by takovým důkazem mohl být fenomén sdílené smrti,
o kterém hovoří Raymond Moody.
Myslím, že nyní již téměř každý ví, co je to zkušenost blízké smrti
a zná její základní charakteristické rysy.
Zjišťujeme ovšem, že úplně stejným způsobem k těmto zkušenostem dochází
v situacích ne, když je někdo na pokraji smrti a poté ožije,
ale spíše u osob u lůžka umírající osoby.
Jak jsem se dozvěděl, pro lidi přítomné u umírajícího je velice běžné,
že tyto osoby, které samy nejsou nemocné ani zraněné,
zažívají všechny zkušenosti spojené s tím,
co nazýváme zkušenost blízké smrti.
Nejčastější, co slyším například od lékařů,
je to, že když provádějí resuscitaci někoho, kdo umírá,
že se jim zdá, že vidí něco, co opouští tělo pacienta
a co je velmi obtížné popsat.
Ale většinou to popisují jako neurčité, téměř kulaté světlo,
které je šedavé nebo zlatavé barvy
a zdá se, že má složitou vnitřní strukturu, která je těžko popsatelná.
Jiní lidé u lůžka říkají, že když jejich
milovaný člověk umírá,
oni sami cítí, že opouštějí své vlastní fyzické tělo
a část cesty doprovázejí své drahé umírající ke světlu,
pak se vrátí zpátky do svého těla
a jejich příbuzný už v těle není.
Další věc, kterou jednou za čas slýchám, je, že lidé během umírání
slyší nepopsatelně krásnou hudbu.
A krásné světlo zaplní prostor.
Někdy lidé říkají, jak se jim zdálo, že do místnosti přišli duchové
zemřelých příbuzných nebo přátel umírajícího,
jako by jej měli doprovodit pryč.
Toto jsem slýchával na nemocničních odděleních
od zdravotních sester nebo lékařů,
kteří se dlouhodobě zabývali klinickou praxí
paliativní medicíny a ošetřovali umírající.
Když je čas při výjezdech, kdy třeba ukončíme resuscitaci
anebo ani nezahájíme, že vlastně už není možný ty lidi resuscitovat
a v tu chvíli mám třeba čas se za ty lidi pomodlit
a soustředit se tam na chvíli jenom pro ně, tak to udělám.
Představím si třeba světlo, do kterýho oni jdou
nebo že tam jenom září pro ně,
očišťuje prostor
nebo že prostě jim to světlo dává lásku, důvěru, péči.
Já mám pocit, jak kdyby se kolem mě rozsvítilo.
Někdy mám pocit, jak kdyby za mnou stál jako zástup prostě bytostí,
někdy mám pocit třeba jenom takovýho jako úplnýho uvolnění a radosti,
která mi prochází celým tělem
a mám pocit, jak kdyby celá ta místnost
se nasytila takovýmhle pocitem,
jako kdyby váha věcí mizela
do úplnýho lehka.
A co je pro mě pozoruhodnější.
Opravdu mě to zneklidňuje, abych vám řekl pravdu.
Mám mnoho případů lidí, kteří říkají,
že během umírání milovaného člověka nebo v některých případech pacienta,
cítili...
že empaticky prožili retrospektivu života umírajícího.
Není to tak, že by to bylo něco trapného.
Jako psychiatr jsem zjistil,
že všichni mají téměř stejná tajemství.
Obvykle jsou spojená se sexem nebo agresí.
Tak mi to řekli i lidé, kteří to zažili.
že by bylo velmi rušivé nebo trapné,
retrospektivu života příbuzného nebo přítele spolu s ním,
ale že ve skutečnosti to vůbec není nepříjemné.
Vnímá se to naprosto přirozeně
a nemusí jít ani o blízkého přítele nebo příbuzného.
Lidé nám sdělují,
že v určitém okamžiku této zkušenosti čas zmizí
a jsou obklopeni jakýmsi holografickým panoramatem,
které je tvořeno vším, co kdy během života udělali
a vidí každou událost ve svém životě nikoli svýma očima,
ale očima dotčených osob a prostřednictvím jejich pocitů.
Takže když na tomhle panoramatu sledují sebe sama,
jak jednají nelaskavě se svým bližním, nebo mu provádějí nějakou špatnost,
tak se ocitají v postavení toho člověka
a přímo pociťují smutek, který dané osobě způsobili.
Nebo když se vidí sami sebe, jak s někým jednají mile nebo laskavě,
pociťují ten dobrý pocit, který daná osoba měla.
Když se nad tím na chvíli zamyslíte, lze z toho vyvodit překvapivé důsledky,
a sice, že můžeme s jistotou říci,
že pro mnohé z nás je život dvoufázovým procesem.
Zjevně žijeme život jako aktéři nebo protagonisté
a pak se čas zastaví, nastane obrat o sto osmdesát stupňů
a my vidíme stejné jednání z hlediska ostatních postav.
Samozřejmě, že někdo se může pokoušet namítnout,
že se jedná o halucinaci,
jenomže ty jednotlivé zkušenosti
zažívá často víc lidí najednou.
Zdravotnický personál, lékaři.
Dokonce se to může týkat i někoho, kdo není úplně přítomen u toho umírání.
A při zpětném pohledu se ukazuje,
že ta zkušenost těch jednotlivých lidí u toho konkrétního případu je identická.
Tak to přece už nejde nějakým způsobem jen tak smáznout ze stolu.
A už to nezažil jenom Raymond Moody,
který to jako první popsal ve svých knihách,
už to zažili tisíce odborníků.
Když jsem mluvila s lidmi, kteří takhle doprovázeli někoho blízkého,
tak všichni vlastně říkali,
že v tu chvíli v tom prožitku cítili obrovskou radost
a takový hluboký klid, který nedokázali pořádně ani popsat slovy.
Začali jsme si povídat mimoslovně
a maminka mi začala povídat o krásné barevné zahradě
a do té zahrady mě vzala.
Obklopilo nás velké, žluté, bílé světlo
a byla to velmi rozkvetlá zahrada
plná čehosi, slovy nepopsatelné. Většina z těch lidí
vlastně ten okamžik smrti toho svého blízkého člověka,
ten zážitek, který s ním sdíleli, oni to vlastně popisovali,
že se s ním vydali na část cesty, na druhý břeh.
Tak to vlastně patří k jejich nejsilnějším zážitkům
třeba v životě vůbec.
Jak jsem si lehl, zavřel jsem oči, to bylo, to bylo hnedka,
to světlo přišlo hrozně rychle zase zpátky a já jsem tak jako si říkal:
"Tati, Ty jseš tady".
A on fakt na mě začal mluvit a to nebylo tak, jakože bych ho slyšel,
to není něco, co se dá slyšet ušima,
to je taková jako duševní řeč.
Jako on prostě říkal, že všechno je v pořádku.
A on mně začal ukazovat,
jako kdyby reálně ta mysl se přenese do nějakýho novýho prostoru.
Já jsem vnímal, že to je reálnější než tohle.
Já od tý doby mám teda pocit, že tohle jsou takový jako divný kulisy.
A v tu chvíli já jsem reálně začal vnímat to, co vnímal on.
Tam byly takový bytosti, který byly jako ze zhuštěný tmy,
takhle jako přes sebe různě jako přeložený.
A měly úplně černý oči, ještě jako černější,
a že to bylo jako výrazný.
A oni se ke mně začaly blížit a já jsem si tak říkal: "Ty brďo!"
Začalo to bejt hrozně jako hustý ta situace,
já jsem úplně mě to jako, úplně jsem to jako žil v tu chvíli
a jak se začaly přibližovat, úplně jakože byly takhle,
tak ty černý oči mě začaly vtahovat
a teď jsem se do tý tmy úplně nořil,
až jsem o sobě jako kdyby přestával vědět.
To byla totální nicota, která pohltí úplně všechno.
A v tu chvilku já jsem dostal strašnej strach,
takhle jsem se jako chytil tý postele a říkám: "Ne, ne!"
A křečovitě jsem jako duševně celým vypětím, říkal:
"Ne já chci zpátky, tohle nedám, já to,
já se toho bojím, do toho já nejdu."
V tu chvilku, jak jsem se chytil, řekl jsem "ne", tak to začalo mizet,
ten obraz, a já jsem se začal vracet sám k sobě na tu postel.
Jednou z nejčastějších věcí,
které slýchám od osob se zkušeností blízké smrti,
je, že jejich zkušenost blízké smrti byla, cituji:
"skutečnější než skutečná."
Víte, myslím, že někdo,
kdo s těmito zkušenostmi není příliš seznámen...
když slyší o nich poprvé, může si představovat,
že jde o stav podobný snu.
Že zkušenost blízké smrti je jako sen.
Ale lidé naopak tvrdí, že je to obráceně.
Že během zážitku blízké smrti si rychle uvědomují,
že náš druh existence, který nyní prožíváme, je podobný snu
a že stav vědomí, do něhož vstupují, je víc než skutečný.
A uvědomují si, že celý život byli v jakémsi iluzorním stavu.
Jednou nebo dvakrát se mi stal pocit, že jako by mi ten pacient říkal,
že vlastně už, jako proč mu to dělám,
že on už je takhle spokojenej,
přestože prostě jsem o něm nevěděla v tu chvíli nic,
jaký má choroby, nemá choroby,
jestli byl mladej nebo starej, to nehrálo roli.
Ale byl to takovej zvláštní pocit, jakože se vlamuju někam
se svými dovednostmi, vědomostmi, se svojí odborností,
kam ta osobnost toho pacienta už nechce.
Nicméně jsem mluvila s několika záchranáři, kteří říkali,
že mívají velice podobné pocity.
Vnímají je stejně nepříjemně, protože naše poslání je zachránit
a teď najednou přijde něco, čemu člověk nerozumí,
jenom to cítí a je to proti tomu.
Ale přitom ho to nesmí samozřejmě
odradit od odvedení toho urgentního výkonu, který je požadován.
Ještě mi řekl, co se stalo potom.
Že když se z toho dostal, já teda nevím jak.
Pak byl jako v rajský zahradě,
on mi to popisoval fakt jako ráj,
a já jsem začal zas vnímat jinej svět.
Vnímal jsem to jako zahradu, kde byla spousta života, zeleně, lidí.
A ten táta byl najednou jako kdyby hrozně zdravej,
v takový plný vitalitě.
On měl jako velkou nadváhu, než umřel.
Byl takovej hrozně zhuntovanej, bolely ho klouby.
A najednou prostě mi ukazoval, že běhá, prostě že skáče
a byla tam obrovská radost, volnost, svoboda, tak to byl nádhernej svět.
Potom teda jsme se rozloučili, ten zážitek se rozplynul.
Jsem cítil ještě takový jako uspokojení z toho, že je všechno v pořádku.
Měl jsem v tu chvíli naprostej pocit, že táta vlastně není mrtvej,
že jako fakt nezemřel.
A my jsem se tím tátou ještě potkali a říkal mi:
"Já už musím jít, teď se vidíme naposled."
Já říkám: "No tak jo, prostě tati, tak ahoj."
A on tak říká:
"Hele já musím teď tam, já mám nový místo."
A ukázal takhle jako do nebe někam a ukázal na nějako hvězdu,
já jsem vnímal hvězdu, která zářila barvou toho oblečení,
co měl on a říká: "Tam já teďka budu,
na tý hvězdě."
A tak jsem říkal: "Takže se jako neztrať!"
Já říkám, "Tati, tak jo, tak děkuju."
A tak jsem se ním ještě rozloučil naposled.
Zdá se, že jak žijeme, tak i umíráme.
A proto je asi taktické se na smrt připravit.
Jenomže pro spoustu lidí je to nepředstavitelné.
Jak se mám připravit na smrt,
když mám tolik starostí s vlastním životem?
Jenomže pro některé kultury
sloužila celá druhá půlka života právě k přípravě na smrt.
Aby člověk odcházel vyrovnaný, harmonický...
Očištěný.
Základní lidskou přirozeností je schopnost soucítění.
Na svět nás přivedla maminka.
Vyrůstali jsme pod nezměrnou péčí našich rodičů.
Pokud malé dítě nemá
po narození péči rodičů,
pak zemře.
Náš život závisí na laskavosti a péči druhých.
Právě takhle náš život začíná.
A jsem si jist, že během umírání se nám bude snáze odcházet,
jestliže budeme obklopeni lidmi, kteří nám projevují lásku a sympatie,
než kdyby byli na nás naštvaní.
Proto jsou láska a soucítění velmi důležité
nejen na začátku života a v jeho průběhu,
ale i v čase umírání.
Někdy pro poškádlení říkám,
že mladé ženy utrácejí peníze za kosmetiku, aby vypadaly krásně.
Ale pokud bude vaše tvář naštvaná,
i kdybyste používaly nejlepší líčidla, ke kráse vám nijak nepomohou.
Skutečná krása totiž pochází zevnitř.
Proto si myslím,
že lidé se pro druhé mají stát zdrojem nejvyšší radosti a štěstí.
Mít dlouhý život a zdravé tělo
úzce souvisí s naším vnitřním postojem a tím,
jak rozvíjíme a projevujeme soucítění a lásku.
Žít eticky, odpouštět, mít rád,
snažit se podporovat všechno a každého,
kdo se rozvíjí směrem k integraci a vývoji,
je v konečném důsledku mojí propustkou dál mimo tento život.
Dospěl jsem k vědomí...
že lásku vidím jako nejdůležitější aspekt lidstva.
A pak i racionální bádání.
Tyto dvě věci jsou pro mne esencí, láska a učení se.
Ale i smích je důležitý.
Byl jsem jistý čas komikem
a pro mě jedním z nejkrásnějších změněných stavů vědomí je pocit,
který máte, když se od srdce zasmějete.
Nebo když rozesmějete publikum, to je opravdu skvělý zážitek.
Chtěl bych dále rozvíjet schopnost učit se a milovat.
Tyto věci se mi zdají být nejdůležitějšími aspekty života.
Připusťme představu, že se smíříme se skutečností,
že smrtí vše nekončí.
Pomůže nám to smířit se třeba se smrtí někoho blízkého?
Dokážeme si představit, že bychom se smířili se smrtí vlastního dítěte?
Pro řadu lidí je taková představa naprosto nepřijatelná.
A přesto jsou tu lidé, kteří to dokázali.
Když teda jsem přišla na řadu po nějakejch dvou hodinách,
tak nám oznámili, že teda srdce dítěte netluče
a že je teda dcera je mrtvá.
Že máme dvě možnosti.
Buďto císařský řez nebo porod mrtvýho dítěte.
Tak jsme se rozhodli na základě nějakých zkušeností,
od známých vzdálený rodiny,
pro tu druhou možnost.
No já jsem se toho hrozně bála, chtěla jsem císařský řez,
chtěla jsem jako nevidět, neslyšet.
Naštěstí jsem tam měla Petra, kterej mě vlastně podpořil
a řekl mi, že to prostě spolu zvládnem. A zvládli jsme to.
To bylo úplně neuvěřitelný, protože jsem vlastně slíbil,
že jí jako přestřihnu tu pupeční šňůru, tak jsem to udělal,
pak jsem si jí pochoval a všechno a jako,
to co člověk cejtí, to je neuvěřitelný.
Když jsem držela tu dceru v náručí, tak jsem cítila hrozně hlubokej klid.
Něco k čemu se člověk snaží celej život dostat,
jakoby myslím k sobě a k tomu klidu uvnitř,
tam to automaticky bylo.
A já jsem to vlastně prožila poprvý,
až vlastně to setkání se smrtí vlastní dcery,
když jsem ji držela a loučila jsem se s ní,
tak jsem vlastně cejtila to, k čemu cítím, že člověk by se měl přibližovat.
A někdy to není jednoduchý, najít ty cesty k sobě.
Já si myslím, že to není jako jednoduchý pro ostatní lidi...
A pochopit to...
Nebo si řeknou: "Je, to je jako nelehký,
já bych se toho chtěla zbavit co nejrychlejc a tak dále."
Ale myslíme si oba dva, že ten zážitek, kterej jsme tam měli,
byl jeden z nejhlubších v životě...
Kterej je prostě na úrovni,
jako vlastně narození všech našich ostatních dcer.
Cítila jsem to v tu chvíli, že ta dcera je někde,
kde jí je mnohem líp, než kdyby byla v tom pozemským těle,
ale vlastně automaticky mi proběhlo,
že ta dcera je, že jako nezemřela, že je to jenom tělo
a že ta duše její je stále... Ona byla teda s náma ještě nějakou dobu.
My jsme potom i udělali takovej rituál,
kdy jsme se vlastně loučili s tou duší, abysme ji propustili,
aby se dostala tam, kam má,
abysme ji nedrželi svým pozemským smutkem tady dole.
A to mi hrozně moc pomohlo, protože jsem věděla,
že když jí budu svazovat tím smutkem, říkat:
"Jé, proč jsi nás opustila, Ježíš, cos nám to udělala?"
Tak tím jí nepomůžu.
A že tu svojí lásku mateřskou můžu transformovat v to,
že vlastně já jí dám tu svobodu,
že ona z nějakého důvodu ta duše její se rozhodla odejít dřív.
A já to prostě respektuju
a to mi pomáhalo v tom přijmout vlastně tu situaci.
Já jsem čekala naše pátý dítě
a byla jsem opravdu jako... Úplně v posledních týdnech těhotenství,
tak to bylo jako celý, tím to bylo ještě jako umocněný.
Manžel hrozně dlouho bojoval, hlavně s bolestí,
to asi na tom bylo to nejhorší.
Pak už bylo jasný, že nic mu ten život nemůže vrátit.
Takže jsem se rozhodla vlastně okamžitě ho převést domů.
Takže ty poslední chvíle vlastně byly... Když můžu říct, že byly krásný,
tak to tak myslím, protože jsme do posledního vydechnutí byli spolu.
Ten moment toho odchodu, ten byl hrozně silnej.
Mně v tu chvíli bylo jasný, že ten, prostě určitej moment,
jeden nějakej moment, je tam už jenom to tělo,
ta duše nějak jako odchází z toho těla,
ale nemizí.
Vlastně já jsem hned ten následující den, jsem odjela do porodnice.
To už bylo jako takový polobdění
a najednou jsem jako věděla, že tam za mnou přišel
a já jsem mu říkala:
"Pítře, to prostě nemůžeš udělat,
jako já tady takhle nemůžu,
nemůžu bejt sama s těma dětma, to prostě nemůžu zvládnout."
A on říkal: "Ale jo, zvládneš to."
Já jsem mu říkala: "Tak nech mě jít za tebou."
A on říkal: "Ten čas taky přijde."
Pro mě to byl hrozně silnej zážitek,
protože já jsem byla přesvědčená,
že mi přišel říct, že o nás ví,
ať je prostě kdekoli, že se o nás, tak jak může, nějakým způsobem stará.
A já to prostě vím, že s náma je, že s náma je pořád.
I moje děti si s ním někdy, někdy naprosto nečekaně povídají.
Třeba i ten syn, kterýmu byly v tý době necelý 3 roky,
si sedne k fotce a povídá si s ním.
Já na něj vlastně můžu myslet pořád a myslím,
že můžu myslet jako bez bolesti.
Myslím, že my jsme měli,
že jsme prostě prožili krásnejch deset, jedenáct let,
že jsme to prostě prožili do konce, aspoň do konce jednoho z nás.
Takže já ho mám pořád, pořád ho mám v sobě, pořád.
A třeba bez velkýho smutku.
Když je člověk jakoby v tý bolesti,
tak může buďto tu bolest transformovat pozitivně, tvořivě.
Anebo jí může transformovat destruktivně.
A to už potom záleží na každým člověku, k jaký straně se připojí.
Já teda musím říct, že když jsme se loučili s dcerou,
vlastně díky manželovi jsem se s ní rozloučila.
A vlastně jsme měli dvě hodiny o samotě
a díky tomu vlastně můj psychickej stav byl,
když to srovnám s většinou maminek,
které vlastně neudělaly tu tečku, to rozloučení s tím dítětem,
tak jsou na tom jakoby psychicky hůř.
Od tý doby začínáme jako víc si vážit toho,
jako jak rodina fungujeme a co děláme a je to velice,
jako bych řekl, osvobozující.
Takže si myslím, že pro nás,
i když to bude znít doopravdy pro někoho ne zcela pochopitelně,
to byla pozitivní zkušenost. Je to možná troufalý říct,
ale já jako cítím,
že to byl jeden z největších darů, který jsem dostala.
To, že vlastně, já v tom cítím hrozně velkou bezpodmínečnou lásku,
od tý naší dcery, to co vlastně udělala.
Že to muselo přijít proto,
aby nám třeba pomohla skočit někam jinam nebo výš nebo dál.
Já teda osobně jsem v životě
zatím nezažil větší klid, než když jsem si teda tu Amálku choval.
A když jsem tam jako s ní byl, tak prostě když.
Když teď se chci třeba uklidnit nebo něco takovýho,
tak si vzpomenu na ten okamžik... Přesně, ono se to slovy špatně popisuje.
To přišlo jako když přijde blesk,
kterej najednou vám jakoby rozsvítí...
Rozsvítí vám tady, tady
a vy najednou jakoby víte to, co jste předtím třeba nevěděli.
Takový ty otázky, který jsem předtím měla...
A jak je tohle? A proč se tohle děje? A tak dále...
Tak najednou ty otázky nebyly potřeba, najednou tam byly už jenom ty odpovědi.
Takže já jsem věděla, že nic není v životě náhoda
a já jsem to prostě přijala,
úplně jsem to přijala.
Povahou jsem byl vždy tím, co by se dalo nazvat idealistou.
Ne ve smyslu idealisty jako člověka s nereálnými ideály,
ale ve filozofii, v níž idealismus hlásá,
že jediná věc, která skutečně existuje, je myšlenka a mysl.
Začíná se přiznávat, což je velmi důležité a zajímavé,
že ve světě existuje pouze jedna mysl.
Podle mne celou hnací sílu ve vesmíru
lze charakterizovat jako hnací sílu k rozmanitosti projevu
s integrací a jednotou v něm obsaženou.
Takže se stáváme různými aspekty,
stránkami téže vesmírné mysli.
Smyslem našeho života, pokud něco takového existuje,
a já věřím, že ano, je v čase, který je nám dán,
během našeho vtěleného života, který je jedním z mnoha,
přispět k vyšší úrovni jednoty,
která vzniká z rozmanitosti.
Pro mě teď smrt není ničím jiným než přechodem.
Když jsem byla mladší, snažila jsem se několikrát spáchat sebevraždu
a měla jsem zážitky blízké smrti.
Uvědomila jsem si v nich,
že když se člověk vzbudí v těch jiných dimenzích,
které nazýváme smrtí nebo přechodem ke smrti,
není to dramatičtější zážitek,
co se týče vnímání těchto úrovní,
než když člověk usne a probere se ve snu.
Proto mnozí z nás, když přejdeme na druhou stranu
a pak se vrátíme, zjistíme, že vrátit se bolí.
Protože zažijete, jaké to je,
když se poprvé v životě zbavíte strachu.
Když se poprvé v životě zbavíte osamocení.
A uvědomíte si, že žít svůj život zde na zemi
je mnohem těžší než zemřít.
Ale smrt vám také umožní vidět, v čem vlastně spočívá dobrodiní života.
Jak vede k rozmachu, k touze zkoumat.
Jak hledání v rámci tohoto
pohybu směrem ven je tak důležité pro celý vesmír.
Děkuju, že jsem to mohla prožít.
Dalo mi to obrovskou sílu pracovat
se svým životem trošičku jiným způsobem,
protože jsem si uvědomila, jak je důležité být tady a teď.
Já když se v tento moment dívám na smrt,
pro mě zdá se smrt to nejkrásnější, co jsem kdy zažila.
Já jsem to opravdu vnímala jako jeden velký orgasmus.
Je to opravdu jako když se těším na svého milovaného přítele,
kterého jsem celý život neviděla...
Tak moc se těším a tak moc radosti mi ta představa přináší
a těším se i na ty možnosti,
které se mi otevřou dál, protože teďko vím,
že nic nekončí.
Tak na to se taky těším.
Máme mnohem více sil i schopností,
než jsme ochotni uvěřit,
že je možné, a když se propojíš s celou planetou
a všechno vidíš v celku, tak ti to dojde.
Každý moment, každá chvíle je jako celý život
a cítím se velmi obdarována,
že můžu žít tyto momenty
a učit se,
odkud přicházíme a kam jdeme.
A pak zjistíte, že těmi nejdůležitějšími věcmi v životě
jsou rodina, přátelé a láska.
Stav, který zažívám je velice zajímavý, protože já moc nespím.
Vlastně nespím skoro vůbec.
A bývá to v noci, kdy se duchové shromažďují v místnosti.
Bývá jich hodně.
Je mezi nimi Johno, který mi byl velmi blízký,
a má babička.
Ostatní neznám, ale nebojím se jich.
Vidím všechno tak jasně, není tam strach.
Je to velmi uklidňující, nemusíte se ničeho bát,
protože oni vám s přechodem pomůžou.
Příliš mnoho času promarníme a děláme nepodstatné věci.
Modlete se a buďte v míru.
To je důležité.
A dělejte bláznivé věci, nemějte starosti, prostě žijte.
Prostě žijte naplno.
To je důležité.
Dokončila jsem vše, co jsem v tomto životě udělat chtěla.
Nemám potřebu někam cestovat nebo ještě něco velkého udělat.
Cítím se velmi spokojeně.
Je krásné, že jsi teď tak silná.
Cítím se velmi silná.
Jsem slabá fyzicky, ale silná vnitřně.
- Více než dříve? - Ano, mnohem více.
Jsem mnohem klidnější. Už nemám žádné starosti.
- Vnímáš nějakou pomoc zvenčí? - Určitě. Cítím velikou podporu.
Protože oni mě obklopují a jsou prostě tady.
- A to ti dává tu sílu? - Ano, oni...
A cítíš, že vstupuješ do nového světa, života?
Ano, určitě.
Obvykle se to děje v noci, přejdu tam a zase zpátky,
tam a zpátky.
Takže můj čas už přichází.
A je to tak klidné, zářící,
uklidňující.
Nic negativního.
Takže necítíš strach z posledních chvil v těle?
Ne, necítím.
Prostě se ukazuje,
že člověk by neměl brát nic moc vážně.
Ani smrt, ani život,
ani sebe.
Kluci, díky.