Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Мамо!
Мамо, искаме да пеем само до 21 ч. - Не знам. Да видим.
Само за 15 минути.
Просто го направи. Защо се разстройваш толкова?
Хайде. Просто остани, докато почнем.
Готови ли сте?
Добър вечер, тате.
Много ни липсваш.
Затова ти подготвихме малко шоу с песни и стихотворения.
Но първо искам да те запозная с една приятелка.
Мама ми подари този папагал за рождения ден.
Казва се Кира и е малко зла.
Още не е свикнала с нас. Виж.
Тате, ще ти изпея песен не на молдовски, а на испански.
Казва се "Песен за Ана".
Преди 25 години баща ми замина да работи в чужбина.
Общувахме чрез видеокасети, които стигаха при него в Италия с автобус.
След като той замина, домът ни най-после стана тих.
Ще ти покажа нещо, което научих в часа по актьорско майсторство.
Валерика репетира с мен, така че и тя го научи.
Малко котенце. Мяу, мяу.
Ще те зарадваме с малко мляко.
Също и кученце. Бау, бау.
На 18 г. и аз напуснах страната, за да стана журналист.
Нашите разговори станаха все по редки.
Когато се обаждаше, усещах тежест в гърдите.
Сякаш нещо лошо щеше да се случи.
За да живея без страх, аз го избягвах все повече.
После получих обезпокоително съобщение от него.
Виж, Лина. Ето как изглежда животът ми в Италия.
Помогни ми, моля те.
Т А Т К О
Взе и двете камери, нали? Проверявам, за да съм сигурна.
Да, взех ги.
Ами малките микрофони? - Да.
Ще ни трябва ли осветление?
Не, готови сме.
Но готова ли си да се срещнеш с него?
Срещнах партньора си Раду в телевизионно студио. Бяхме колеги.
Помолих го да дойде с мен. Познаваше баща ми само от историите ми.
Нуждаех се от човек, с когото се чувствах сигурна.
Г-н Павел, джипиесът ни доведе до един мост.
Минете под този мост.
След 100 метра завийте надясно.
Пътят продължава. Минете покрай храсталаците.
Много е хубаво. Тук ли живее баща ти?
В тази къща е, но имат друг вход.
Той е в крилото за работниците.
Здравейте, мили.
Как си? - Как мина пътуването?
Много ли сте уморени, или имате още енергия?
Здравей, миличка. Как си?
Здрасти. - Толкова си слаба. Горкичката.
Еха! Маслинови дръвчета.
Аз се грижа за тези растения.
Какви са? - Диви лимони и портокалови дървета.
Това са твои снимки като малка ли?
Да, като малко момиченце.
Това е празненството по случай завършване на училище.
Балът след 12-и клас ли? - Да.
Точно след това заминах за САЩ.
После отидох в университета в Яши, Румъния.
Така приключи.
След това повече не живяхме заедно.
Погледни там.
Тогава беше моряк. - Изглеждал е много по-различно.
Да, сега е по-стар.
Това е дворът ми. Всеки ден минавам оттук на път за работа.
Разбира се, след като е отпред.
Това е лозето.
А там...
И тази гора е тяхна собственост.
Там има... Моля те, не снимай камиона.
Какво има тук?
Тук работя.
Не искам да си докарам проблеми.
А това...
Това е главният вход.
Не ми е разрешено да го ползвам. Аз само мета и кося ливадата.
Върша това, което е нужно да се направи.
Споразумението със собственика е
да не плащам наем. В замяна на това чистя и поддържам градината.
Но сам си плащам бензина.
Видях кола.
Какво? - Току-що мина една кола.
Това е шефът.
Може да ни види. Раду, да тръгваме.
Какво стана? Не разбирам.
Тя видя кола.
Да тръгваме. Не искам да види, че снимаме.
Веднага щом видя колата, трябваше да ми кажеш.
Паркира ли?
Не, само видях кола да минава.
Паркира ли?
Не знам, татко. Само мина.
Да изчакаме тук, докато си тръгне.
Ще проверя дали е в задния двор.
Баща ми винаги е бил въплъщение на гордостта.
За неговото поколение проявата на емоция е знак за слабост.
Мъжете трябва да изглеждат силни и уверени.
Трябва да управляват семейството си с желязна хватка.
Няма сигнал.
И аз нямам обхват тук.
Не проверих дали има сигнал.
Какво ти се е случило тук?
Ще ви кажа нещо.
Хора, които са дошли тук първи,
хора, които са дошли тук на определена възраст,
те са дошли тук да работят.
После, разбира се, биваш потискан,
биваш тормозен, биваш обиждан, биваш...
Все едно си нищо.
Шефът ми е много стриктен.
Дразни го дори как държа дръжката на метлата.
"Не се мете така. На това метене ли му викаш?
Така ли изхвърляш боклука? Така ли държиш дръжката?
Така не се подрежда. Така не се мие пода."
Заяжда се за всичко.
"Не се ходи така." Как да ходя тогава?
После ме имитира.
Аз просто си ходя, а той ми се смее:
"Що за походка е това?
На твоята възраст не можеш ли да ходиш като нормален човек?".
После започна да ми извива ръката.
Сграбчваше ме и казваше: "Мога да те разкъсам на парчета".
Прибирах се с насинени ръце.
Дори ги снимах.
Синини по ръцете, синини по врата ми.
Понякога ме удря по главата. Минава зад мен и ме удря. Бум.
Ей така.
Как мога да кажа това на майка ти, на теб, на брат ми?
Един път нещата много загрубяха.
Много загрубяха. Дойде при мен и почна да ме бие.
Бутна ме. Очилата ми изхвърчаха.
Добре поне че не се счупиха. Скъпи са.
Защо не отиде в полицията или не направи нещо?
Миличка, сложно е.
Можеш да идеш в полицията, разбира се, но...
Трябват ти свидетели.
Той ми каза в лицето: "Подавай жалби, колкото щеш.
Аз мога да си наема адвокати, ти не можеш.
Да видим как ще се справиш без пари".
Да, той ме тормози. Наистина.
Физически, морално, психически.
И финансово. Тормози ме по всякакъв начин.
Тормози те, а после ти се подиграва и ти се смее.
Може да си ми ядосана, отношенията ни може да не са цветущи,
може да не си доволна от мен, но мисля, че трябва да имаш...
... сърце да ми помогнеш.
Да пишеш за това, да го снимаш, за да мога да се измъкна.
Вече не издържам.
Ти си единственият човек...
Не мога.
Като журналист винаги съм се стремяла да показвам насилието.
Да давам глас на хора, които страдат заради други.
Писала съм за война,
за изтезавани затворници,
за емигранти като татко, унижавани и малтретирани от работодатели.
По-късно осъзнах, че избирах такива истории,
защото се опитвах да разбера насилието в семейството си.
Защо татко ни нараняваше толкова?
Нямам представа какво да направя.
Ами...
Какво щеше да сториш, ако това беше друг човек?
На вратата е. Слуша.
Ето, миличка. Това са всички документи, които събрах -
от последните 12 г., в които съм работил за този човек.
Това са официалните часове, за които ми е платено,
а тук са неофициалните.
Трябваше да ги напиша на отделни места,
защото ги плащаше отделно.
Виж разликите в двете таблици.
Моля те, ако можеш,
дай ми някаква идея, помогни ми някак.
Или намери човек, който може да ми помогне.
Благодаря. Приятна вечер.
Благодаря. Скоро ще се чуем. Довиждане.
Какво става?
Никой не иска да поеме случая без солидни доказателства.
Достатъчно лесно е за употреба.
Няма да се вижда от джоба.
Опасявам се работодателят му да не забележи.
Този риск винаги съществува.
Същият модел е, който ти използва.
Същият, който ползвах в Украйна, нали?
В чантата си ли го сложи, или под блузата?
Под блузата.
Така е малко по-сложно.
По-трудно е за употреба - да контролираш какво снимаш.
Важни неща може да станат. Ако не успееш да ги снимаш...
Случвало се е с мои колеги.
Събраха доказателства с камера, но в съда не минаха
заради лошо качество на картината и на звука.
Утре ще му покажем как да я ползва.
Това е главната част на камерата.
Дръж я в джоба си.
Това е обективът.
Чрез него се заснема. Слага се тук.
Така. Виждаш ли? - Да.
Виждаш, нали? Ето тук например.
Ето. Виждаш ли?
Снима на нивото на гърдите.
Включи я, когато усетиш, че...
Когато нещата загрубеят.
Със същия бутон се изключва. - Ясно.
Когато съм в тази къща, се чувствам така, сякаш...
... стените падат върху мен и ме задушават.
Странно е. Мястото е много хубаво.
Аз не... - Къщата е прекрасна.
Да.
Може да си починеш един час. - Един час, да.
Той беше тук.
Не вдигай.
Защо?
Боже!
Изчакай и ще видиш. Ще почне да ни звъни всеки ден.
Баща ми е обсебен от това да знае какво правят хората около него.
Той мисли, че всеки трябва да му дава отчет.
Не знам как да го нарека.
Маниак на тема контрол.
И с майка ти ли се държи така? - С всички.
Не можеше да направиш нищо, без той да разбере.
Например имахме стационарен телефон.
Когато получавахме фактурата, той искаше списъка с обажданията,
с номерата, на които сме звънели,
с времетраенето, датата на обаждане и така нататък.
Идваше при мен с листа и питаше: "Кой е звънял на този номер?".
Аз отвръщах: "Аз. Обадих се на Мариана".
Той питаше: "За какво сте говорили цели 23 минути?".
Не знаех.
"Къде си била през това време?
Часът ти по актьорство свършва в 14,30 ч. Защо се прибра в 15 ч.?
Пътят от школата до вкъщи отнема 10 минути."
Е?
Понякога и ти се държиш така.
Не съм такава. Повярвай ми.
Не съм такава, Раду.
Просто казвам, че понякога...
Ако се държах така, нямаше да си с мен.
Казваш ми, че би издържал това ли?
Заминаваш, не ми се обаждаш, изобщо не говориш с мен.
Знам, че не искаш да знаеш. - Да, не искам.
Там е работата. Аз...
Давам ти толкова свобода, защото знам
какво значи да те задушават.
Последният, който каза, че съм като баща ми, беше бившият ми мъж ,
който ме напусна само пет месеца след сватбата.
Така осъзнах, че бащиното ми насилие винаги е било част от мен.
Като невидима ръка или още един бял дроб.
От страх да не бъда наранена, причинявах страдание на любими хора.
За да избягам от насилието, трябваше да се вгледам в себе си.
Ако не бях сторила това тогава,
нямаше да мога да помогна на татко сега.
Ето го.
Шефът на татко се появява тук.
Четири часа. Плаща ти се за четири часа.
Но ти...
Да, но...
Говорят за пари, нали?
Плаща му.
Вади ги от портфейла си.
Колко са? - Това са 361 евро.
Това са 361 евро.
Всъщност му дава едно евро.
Ето го доказателството ни. Недокументирано заплащане.
Това е страшно важно. Ще го отбележа.
Тези са от синдиката.
С всичките му регистрирани работни часове.
Да. - В техните документи.
После са часовете, в които татко действително е работил.
И разликата.
Ето ги допълнителните часове.
За тези не са правени вноски.
Да. - Пенсионни вноски.
Лесно ще се докаже, ако погледнеш продукцията му през тези месеци.
Бутилирал е милион шишета с вино с двама работници по 4 часа дневно.
Исках да погледна друг файл.
Здравей, момиченцето ми.
Лина.
Днес искам да поговоря с теб.
Реших да ти споделя някои неща, които така и не можех да изкажа.
Понякога и аз съм депресиран. Искам да го знаеш.
Аз съм мъж, но не съм направен от желязо.
Много често...
Много често се чувствам доста зле.
Честно казано, в тези момент не мога да ти звънна.
Опасявам се, че може да се разплача.
Беше много малка. Рядко говорех с теб. Майка ти знаеше защо.
Говорех малко и ми присядаше.
Не можех да говоря, без да се срина
и да усетя буца в гърлото.
После трябваше да спра, за да не разбереш.
Мисля, че трябва да си простим един на друг
за неща, които сме сторили в живота си.
Баща ти...
Татко обича всички ви и ви желае най-доброто.
Цял живот съм чакала баща ми да ми каже тези неща.
Да ми покаже по свой начин, че ме обича.
Опитът му да скъси дистанцията идва, когато друг живот расте в мен.
Вижда ли се какъв пол е бебето? - Не погледнах.
Нека узнаем заедно.
Да, момиче е.
Вижда се ето тук.
Ето ги краката, колената, ходилата.
Едно, две.
Това кракът й ли е? - Да, бедрото.
Ето ги черния дроб, стомаха, гръбнака.
Детето в мен и съобщението от татко
ме карат да гледам на миналото по различен и неочакван начин.
Искам да се върна в Молдова - мястото, от което избягах,
за да разбера откъде идва насилието в нашето семейство.
Покажи му оценките си.
И раницата, която ти прати.
Страхът от баща ми е чувството, което най-добре помня от детството.
Страхът да бъда бита, когато къщата не беше разтребена,
когато получех ниска оценка в училище,
когато със сестрите ми и майка ми не бяхме идеални.
Татко...
Виж.
Днес получих 10 за стихотворението, което ти рецитирах.
Миналата седмица получих деветка.
Дано си доволен от оценките ми.
Това е раницата, която ми прати. Малко е скъсана тук.
Много я харесвам. Надявам се да издържи дълго време.
Нося я вече втора година.
Отидох в Италия да му помогна, но срещата ми напомни,
че той невинаги е бил жертвата.
Кажи ми. Нека го обсъдим.
Какво бях сторила, за да заслужа бой?
Какво толкова лошо бяха сторили сестрите ми?
Наричаш онова бой ли?
Биеше ни с колана на панталона си.
Последният път, когато ни би, беше, когато се опитах да се защитя.
Идеята беше просто да ви уплаша.
Нормално ли е да се плашат деца с бой?
Вместо търпеливо да ни обясниш и да ни кажеш:
"Това е нередно. Ако го направиш, ще се случи това".
Нека питам пак, за да съм сигурен, че схващам.
Ще питам пак.
Нима не схващаше, че баща ти работеше на четири места,
за да сложи храна на семейната трапеза?
Мислиш ли, че имах време да седна и да говоря,
да обяснявам по два часа на всяка от вас?
Какъв е смисълът да се мъчиш толкова,
да получаваш хубави оценки и да вземаш награди,
ако вътрешно се чувстваш, сякаш не заслужаваш нищо?
Само за да докажеш на някого, че го заслужаваш ли?
Защо, ако вътрешно се чувстваш гадно?
Откъде мислиш, че идват тези мои чувства?
Искам да разбера как можеш да погледнеш дете,
което е на 5 г., на 6 г. или на 12 г.,
и после да го набиеш.
Може би никога няма да го разбереш.
Искам да го разбера, защото не искам да правя същото.
Добре. Но ти изобщо не искаш да ме чуеш.
Слушам те.
Нашето поколение никога не мислеше лошо за родителите ни.
Казвахме си, че такъв е животът и просто трябва да го живеем.
Други хора, които познавам, вършеха същото,
а не виждам децата им да се оплакват.
Няма как да знаеш дали е така.
Разбира се, но ти казвам.
Помня го много ясно.
Рядко ви удрях от време на време.
Имаш ли някаква представа колко много боли?
Писна ми винаги да се боря с това.
Всичките ми депресии, всичките ми проблеми.
Понякога ми писва от себе си.
От себе си.
Разбира се, и на други им писва от мен.
Молдова
Изпитвах толкова голям срам.
Помня това чувство много добре. Срамът беше всепоглъщащ.
След като той ни крещеше или биеше или след спор с майка ми,
не исках другите да ме виждат.
Ако излезех навън, се надявах никой да не спомене това.
Нека всички се преструваме, че нищо не е станало.
Сега забелязвам, че вратата е същата.
Това е вратата от детството ми.
Виж се, сестричке, виж колко си била хубава.
Това е любимата ми твоя снимка.
Винаги усещах, че по някакъв начин беше по зряла от мен.
Само емоционално. Може би.
Да, и аз го усещах, но защото бях по-добре защитена.
Имаш повече лоши спомени с него от мен.
Не помня много добре, но ти винаги ми казваше какво става.
Помня, че стана по-зле по-късно, когато се преместихме в това жилище.
Всяка вечер плачехме в стаята си.
Дори когато двете се карахме,
когато станеше нещо такова, си изплаквахме мъката една на друга.
Нуждаехме се една от друга, така че трябваше да се сдобрим.
Помниш ли? - Да.
Лягахме си сърдити една на друга,
но когато мама и татко спореха, когато татко й се караше
и когато я нараняваше,
ние зарязвахме спора си.
Предполагам, че по определен начин това ни помогна да се сближим.
Ние ли? Сто процента.
Това беше...
Обединявахме се срещу опасността. - Да.
Ние бяхме единствените, които знаеха какво става.
И без това никой нямаше да го разбере.
На лицето на майка ми винаги беше изписана тъга,
която късаше сърцето ми.
Когато бях на 6 г.,
баща ми я бутна във вратата на балкона в кухнята.
Парчетата стъкло я порязаха и напоиха роклята й с кръв.
Аз се измъкнах иззад хладилника, грабнах сестра си
и се скрихме под леглото в стаята си.
Молехме се както много други пъти
да не я изгубим.
Маже се в паралелни линии.
Да, знам.
И друг път съм те боядисвала, но доста отдавна.
Да.
Късметлийка съм, че имам три дъщери, които да боядисват косата ми.
И сама съм го правела.
Справяла ли си се? - Да, пред огледалото.
Отзад я боядисвам по усет.
Получава се.
Когато разбрах, че имам рак,
помислих, че това е краят.
Сестра ми беше умряла от рак. Помислих, че е дошъл моят ред.
Помисли, че всичко приключва ли? - Да, мислех, че няма да оцелея.
Ходех по улицата, оглеждах се и се чувствах така,
сякаш виждам дърветата за последен път.
Но...
Бог е велик. Излекувах се.
Ракът си замина.
След това се промени.
Да, промених малко виждането си за живота.
След като преминах през тази болест, си помислих,
че не си заслужава да съм толкова строга спрямо себе си.
Реших, че заслужавам да съм малко по-свободна,
да си позволявам повече неща, които не си позволявах преди това,
да имам своя гледна точка, а не да правя това, което казва баща ти.
Реших, че имам право да постъпвам така,
да говоря и да мисля различно.
Преди бях като дете - наивна и замечтана.
Мислех, че животът просто се случва и че всичко ще е наред.
Не е точно така. Трябва да положиш усилия, за да е всичко наред.
Трябва да премисляш нещата.
Виж. Това е.
Сега имам различно лице.
Много ти благодаря, мила.
Харесва ли ти? - Да, получи се добре.
Сега се виждам и мисля, че изглеждам добре.
Много ти благодаря. - Няма защо.
Благодаря за помощта.
Ето го петела.
Преди излизаше и ми пееше.
Избяга, мамо. - Забравил ме е.
Когато го купих, идваше, махаше с крила и кукуригаше.
Но през зимата не ме е виждал често.
Сега камерата снима и двете ни.
Да?
Ще ти покажа бебето си.
Липсвах ли ти?
Много ми липсваше.
Последно се видяхме през лятото, нали?
Не, миналата година. - Много ми липсваше.
Мина година, бабо.
Помня...
Бедната ми майка събираше зестра за три дъщери. Аз бях четвъртата.
Не ме искаше. Аз бях момичето на татко.
Аз бях все край него.
Татко ме научи да се храня сама.
Нямахме вилици.
Казваше: "Ето, миличка. Направи така с ръката си.
Хвани залъка и го сложи в устата си".
Никога няма да го забравя.
Бабо, ами брат ти? - Йон.
Кажи й как е умрял.
Беше в четвърти клас в румънското училище.
Имахме много овце.
Георге - другият ми брат,
ходеше на училище сутринта.
Йон ходеше на училище следобед.
Така че сутрин Йон изкарваше овцете на паша
и чакаше Георге да дойде да го смени.
Затова често закъсняваше за училище.
Закъсня един път, два пъти.
Помня учителя. Не беше лош човек.
Той просто...
Ядоса се, защото Йон иначе беше добър ученик.
Сграбчил го и го извлякъл от чина. Кракът му се счупил.
Счупил му коляното.
В крайна сметка Йон умря.
После...
Хората се опитали да убедят баща ми
да съди учителя.
Неговата жена ми беше учителка в първи клас.
Баща ми каза: "Не. Току-що погребах син.
Неговите деца поне трябва да имат баща".
Така че му прости.
Но загуби малкия Йон.
Още помня.
Погледни това.
Имаше проблем...
Стига. Спри да говориш.
Нищо не знаеш, глупак такъв.
Ще счупя това шише в лицето ти.
Връщай се на работа.
Ще те убия.
Не си свършил работата си. - Направих всичко. Не ми плати.
Не ме пипай. - Ще те убия.
Махни се оттук, когато работя.
Безполезен си.
Безполезен си. Напълно безполезен.
За нищо не те бива.
Какво да кажа за днес?
Шефът ми...
Работодателят ми, както го наричат тук...
Нападна ме без причина.
Опитвам се да намеря човек, който да ме заведе до болницата.
В момента не мога да шофирам.
Не мога да движа крака си.
Дори не мога да го влача, не мога да го докосна.
Ще видим как ще завърши тази бъркотия.
Асоциация за юридически проучвания на имиграцията
Нужда от правна помощ
Молдовски работник, който е малтретиран в Италия
Италия
Седнете.
Добре.
Бутна ме на мотокара.
Кожата... Как да кажа? Усука се.
Отидох до болницата.
Той ме нарани толкова много.
На всичко отгоре...
Имам документа. Той ме отпрати. Наистина.
Каза ми: "Ти си луд.
Ще ти покажа колко си луд. Ще те изритам оттук".
Накара ме да ида на психотестове.
Бях тестван тук.
От това ми се доплаква.
Да те нарекат "луд" просто ей така.
Какво стана после?
Ще ви покажа. Имам...
... всички документи от психиатъра.
Платих за това от собствения си джоб. Той не ми върна парите.
Можем да искаме възстановяване на разходите.
Не е за вярване.
Ето го календара. Всичко това е недокументирана извънредна работа.
Същото, което е написано тук, нали?
Не.
В края на годината той ги унищожава, но аз скрих тези.
Той направи всичко това.
Затова нося това.
Едва когато дойде да ме видиш последния път,
осъзнах колко много тъга има в теб.
Мислих много за това, което ми каза.
Какво толкова нередно съм сторил?
Каква е била грешката ми?
Винаги съм мислел, че правя всичко за вас.
Защото пращаше пари и мислеше, че това е достатъчно.
Но носенето на пари вкъщи не е достатъчно.
Тогава нямах представа какво е бедността.
За мен беше по-важно да бъдеш мил,
да ме прегръщаш и целуваш, да казваш, че ме обичаш,
да създадеш мирен дом.
Много съжалявам,
че не можах да покажа обичта, който чувствам към вас - децата.
Или не по правилния начин.
Надявам се да видиш, че вече не съм същият човек.
Сега разбирам, че съм направил грешки.
Ако можех да върна времето, щях да променя нещата.
Но осъзнавам, че не мога. Невъзможно е.
Раду, отивам при свещеник. - Може ли да дойда и да снимам?
Ако свещеникът няма нищо против.
Здравейте, отче. - Бог да те благослови.
Бих искал да поговоря с вас.
Надявах се, след като има по-малко хора днес...
Над душата ми тегне бреме.
Втората ми дъщеря се казва Лина.
В училище се справяше чудесно,
но знаете колко е трудно да се държат децата под контрол.
Много лесно могат да съгрешат.
Какво да сторя сега,
когато осъзнавам, че съм сбъркал в някои неща?
Сбъркал съм.
Децата се нуждаят от повече свобода, отколкото предполагах.
Чрез образованието, което си им дал - стриктно или не,
си ги отгледал добре.
Предпазил си ги от поквара и от лоши решения.
Ако момичето е завършило обучението си и е постигнало целите си,
това значи, че си я възпитал добре.
Защо се тревожиш за грешките си при обучението на децата си?
Защо детето ти не мисли за това
как те е изоставило?
Грешно е да се считаш за виновен пред децата си.
Сега може да тръгвам, нали? - Да.
Благодаря.
Да, благодаря.
Извинете.
Искали сте да ме видите? - Да.
Ето първото нещо, което искам да питам.
Кажи ми защо не дойде на работа.
Кога? - Онзиден.
Но аз съм тук. - Такъв е законът.
Трябваше да си на работа.
Никой не ми казва нищо.
Ти трябва да си отговорен за собствената си работа.
Но...
Не дойде на работа. Това е сериозно.
Но аз не съм...
Мога да те уволня само заради това.
Не, чакайте. - Ти напускаш.
Не мога да го направя. Не искам да напускам.
Винаги съм искал да работя и да имам нормална пенсия.
Законът е ясен. Подпиши се.
Нищо няма да подпиша. Ще говоря с адвоката си.
Точка по въпроса. Махай се.
Не, но... - Махай се.
Знаеш, че имам адвокат и искаш да ме махнеш.
Аз съм този, който раздава заповеди тук.
Да, знам. - Аз.
Но никога не казахте... - Ти отговаряш на мен.
Не искам да напускам. Няма да напусна.
Всичко е наред, г-н Павел. Ще се видим пак с него в съда.
Молдова
Ти иди вътре. Аз ще се захвана за работа.
Ще я поставя тук.
Готово. Ще те снимам малко.
Как си, бабо?
Как си? - Момиченцето на баба.
Наедряла съм, нали?
Хубава и закръглена. - Разбира се. Виж.
Когато мама и Диана са били бременни, коремът им е бил по-малък.
Казвам, че когато са били бременни, коремът им е бил по-малък.
Разбира се.
Това е момиче. - Така е.
С момиче коремът е широк.
С момче е заострен.
Това е момиче.
Трябва ли ти помощ, г-н Павел? - Не.
Ще свърша, преди да си се качил.
Тези домати ще пораснат ли, мамо?
Това лято ще дойдеш и ще ядеш от тях.
Ще са сладки и вкусни. Не като тези в магазина.
Лина иска да знае колко пъти си се омъжвала.
Три пъти. - Три пъти.
С татко не си се омъжила в църква, защото е бил комунист.
Не е вярвал в Бог.
Той беше...
Вярваше, но нищо не можеше да стори.
Някой от съпрузите на баба бил ли я е?
Не знам. Някой от съпрузите ти биеше ли те?
Не, тя е била покорна жена.
Знаех как да се справя с него.
Беше изненадан, че имах такава сила.
Била си добър психолог.
Видяла си, че е агресивен. - Бях експерт по психология.
Знаела си как да се държиш с него.
Казал е на съседите: "Кога да я бия?
Лягам си, тя работи. Ставам, тя работи".
Когато беше пиян и искаше да се кара, аз му слагах масата,
давах му чаша вино, измивах му краката.
Държала се е с него с уважение.
Казвах му, че ще говорим на сутринта.
Смахната ли си?
Откакто се върна, само ме критикуваш.
Не съм направила това, не съм направила онова.
Защото не използваш главата си.
Просто не мога.
Не ме гледай така.
Веднага престани.
Винаги си се оплаквала на децата.
Все се правиш на жертва.
Никога не съм казал лоша дума за теб на момичетата.
Не съм... - Говореше лошо за мен пред тях.
Всички вечери от детството ми изглеждаха така -
с безкрайни спорове.
Всичко, което исках тогава, беше да порасна бързо
и да избягам от това място.
Сега мога да съм тук, където боли,
толкова дълго, колкото е нужно, за да се изцерят всички.
Мръдни се, Люда. Изчисти това. После ще ги полеем.
Издърпай ги с корените.
Това е цвете. - Защо го изкорени?
Защо ги остави тук?
Това са цветя.
Това не е.
Това е плевел.
Просто сложи свещта там.
Това е помен за тях.
Бяха добри хора. Нас ни има благодарение на тях.
Хайде.
Ако не беше баба ти... Кой знае?
Побързай. - Родена си благодарение на нея.
Да почиват в мир.
Дядо ти се върна от фронта с проблеми.
Беше претърпял мозъчни сътресения. Имаше неврологични проблеми.
Обичаше да пие твърд алкохол.
От него стомахът му изтръпваше.
Да, не пиеше за удоволствие.
Аз говорех. - Извинявай.
Значи...
Мама се грижеше за всичко.
Тя вареше и алкохола.
В общи линии тя вършеше всичко.
Организираше събирането на реколтата, правеше вино.
Трябва ти каруца, питай мама. Трябва ти трактор, питай мама.
Трябва ти майстор, мама познава такъв.
Татко беше шивач. Добър шивач.
Можеше да ушие всичко.
Но що за човек беше?
Имаше добро сърце.
Когато пиеше, имаше сериозни спорове с мама.
Ако мама знаеше кога да млъкне,
той се успокояваше.
Но ако тя си изпускаше езика, си гарантираше бой.
Когато можеше, тя бягаше. Когато не можеше...
Ако я хванеше...
Караха се, после му минаваше и всичко беше наред.
Вярвам, че са си прощавали един на друг.
Вярвам, че душите им живеят мирно заедно в отвъдното.
Никой от тях не почина гневен.
Сигурен съм, че когато баща ми почина, изпитваше съжаление.
Често плачеше, след като мама почина.
При всяко споменаване за нея, той се разплакваше.
Майка ми никога му нямаше зъб.
Никога не го е мразела.
Дори той да направеше нещо нередно, тя намираше причина и му прощаваше.
Ало?
- Защо вдигна?
Братовчед ми е. - Не трябваше да вдигаш.
Не е ли натам?
Вината е твоя, защото прекъсна джипиеса.
Да, но... - Млъкни вече.
Няма смисъл от безполезни спорове.
Как си, братчето ми?
Кой те научи да шофираш така?
Зайци.
Храниш зайчетата ли?
Как са нещата между теб и Тамара?
Как върви с Тамара?
Разбирате ли се, или още се карате постоянно?
Сега, когато децата са тук, тя спи в другата къща.
Тази седмица те спят тук.
Но когато внуците ги няма... - Тогава спи тук.
Опасявах се да не съм дошъл в лош момент.
Не съм ли? - Не.
Не, добре сме. - Добре ли сте?
Защо да не сме добре?
Не знам.
Какъв беше проблемът му, лельо Тамара?
Леля ти Стела го нарече "пияница".
Каза му да пие по-малко.
Започна да ми крещи, че е трябвало да се застъпя за него.
Каза, че не пие.
Как да кажа, че не пиеш, когато пиеш?
Омръзна ми.
Цял живот съм сама.
Прилича на някого, когото познаваме, а?
Виждаш ли, Лина...
Ако баща ти си беше вкъщи, при нея щеше да е зле, колкото при мен.
Между майка ми и баща ми ли? - Да.
Сто процента съм сигурна, че щеше да е дори по-зле.
Все се чудя как ти и майка ми оцеляхте.
Може би баща ти не е толкова лош. Моят мъж ме биеше,
изхвърляше ме навън, замеряше ме с камъни.
Когато работеше в Испания, доведе любовницата си вкъщи.
Какво ли не ми причини.
Защо му прости?
Лина, винаги съм мислела, че когато децата ни се върнат вкъщи
и аз имам внуци,
друг мъж не би ги обичал като свои.
Почти сме готови. - И ние.
Може ли една тенджера за месото?
Това ще свърши ли работа?
Тази става ли? - Да.
Да, тази.
Ако можех да си взема апартамент. Дори с една стая.
За какво ти е? - Не мога да живея в онази къща.
Апартаментът не е ли твой?
Не е на мое име.
Виждам, че вече си правиш планове.
Идва момент, в който трябва да сложиш себе си на първо място.
Вече имах язва и рак от стрес.
Не искам това да се повтори.
Агресията е смразяващо често срещана по тези места.
Като бях малка, се чувствах безпомощна срещу нея.
После станах журналист и се опитах да променя нещо със статиите си.
Сега осъзнавам, че мястото, където мога да направя голяма промяна,
е в моето семейство.
Хубавото ми момиченце.
Най-после си тук.
Италия
Адвокатът на другата страна се свърза с мен,
за да види дали можем да намерим решение.
Поговорихме си.
Имам предвид за финансово решение - изплащане на компенсации.
За извънредното време, през което си работил,
или за унизяващи действия, които са резултат
от потвърдените действия на работодателя ти.
Помни, че за съдебно дело са нужни време и свидетели,
които са виждали работодателя ти лично
и могат да заявят под клетва пред съдия:
"Да, виждал съм този човек да работи от 8 ч. до 20 ч.
Също и през събота и неделя".
Има и морални щети.
Имаме доказателства, защото сте го заснели.
Но преценката на съдията относно тези щети
може да е доста по-различна.
Уморен съм.
Изтощен съм.
И психически, и физически.
Разбира се, искам да приключа с това по един или друг начин,
но не по какъв да е начин, а по благоприличен начин.
Трябва да вземеш решение. Изборът е труден.
Историята ти е много дълга и сложна.
Проточила се е с години. - Да, с години.
След толкова преживени неща
не е лесно да кажеш: "Хайде да се споразумеем".
Това, което видях от записа ви,
беше много травмиращо. И физически, и психически.
Ще затворя вратата.
Здравейте.
Съгласен ли сте с предложеното споразумение?
Съгласен съм.
Идеално.
Съгласен ли сте с всичко казано дотук?
Съгласен съм.
Идеално.
Слава богу, всичко приключи.
Слава богу.
Да, свърши.
Така е.
Добре тогава. Ще се приберем и ще празнуваме.
Да, трябва да го отпразнуваме.
Както трябва.
Радвам се, че постигнахме справедливост за татко.
Парите от бившия му работодател ще му осигурят по-спокойни старини
и ще му вдъхнат увереност, че злото може да бъде победено.
Здравей. Как си?
Снимате, а?
Не можа да спиш ли? - Не.
Писах на Лина, а тя отговори точно когато бях заспала.
Писах ти обратно. - Твърде късно.
Събуди ме и...
Какво е това, по дяволите? - Нощната лампа.
За да не включвам голямата.
Другите не са достатъчно силни и са много нависоко. Трудни са за смяна.
Не ми отвръщай.
Спри и помисли. Използвай главата си.
Побърква ме, че не използваш главата си.
Просто не можеш. - Може би не мога.
Как така не можеш?
Търпение, търпение.
Колкото и да се мъчиш, не си достатъчно добър.
Винаги си лош, лош, лош.
Винаги съм се страхувала, че няма да се справя сама,
че няма да издържа, че няма да имам достатъчно пари.
Той се държи така. И винаги мисли, че аз греша.
"Защо премести това там?
Защо не направи това и онова?"
Все аз съм виновна.
Когато израснеш в сиропиталище,
нямаш опит в живота.
Не виждаш какво е в едно семейство - как бащата да се отнася с майката.
В нашия дом беше странно с доведения ми баща.
Не можех да се сближа с майка си.
Бях изгубила баща си, но още имах майка си.
После се преместихме в неговата къща и изгубих и майка си.
Беше твърде много.
Знам, мила. Знам.
Веднъж ударих пастрока си.
Не исках да имаш доведен баща. Затова така и не го напуснах.
Скоро заминаваш. Имаш си свой живот.
И ти ще вземеш някои решения.
Успокой се.
След раждането на Астер за пръв път в живота си усещам,
че части от мен, които винаги са били във война, са в хармония.
Уча се да стъпвам в тази крехка вселена, където любовта не боли.
Астер!
Виж. Виждам света ни.
Всеки ден полагам усилия
дъщеря ми да расте в по-спокойна среда от други поколения в рода ми.
Искам да се кача.
Искам да седна до теб.
Тате, обичам те. - И аз те обичам.
Какво пише там?
Какво пише? - Ще ми го прочетеш ли?
Ето какво пише.
Разстроена ли си?
Защо си разстроена?
Ще ти кажа, когато пораснеш.
Но защо си разстроена? - Когато пораснеш.
Просто ми кажи.
Кажи ми.
В някои дни хората просто са разстроени.
Но защо си разстроена?
Целуни ме. Ще ми мине.
Готово.
Почети ми.
Превод ИВАЙЛО МАРКОВ
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО