Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mami!
-Chceme zpívat do devíti. - Nevím, uvidíme.
Jenom čtvrt hodiny.
Prostě zpívej, neurážej se.
Nikam nechoď, počkej aspoň na začátek.
Můžeme?
Dobrý večer, tatínku.
Hrozně se nám po tobě stýská.
A tak jsme ti přichystaly pár písniček. A taky básniček.
Nejdřív ti ale někoho představím. Mám novou kamarádku.
Tu andulku mi dala maminka k narozeninám.
Jmenuje se Kira a nechová se úplně mile.
Teprve si na nás zvyká. Vidíš?
Tati, zazpívám ti.
Ta písnička není v moldavštině, ale ve španělštině.
Má název Canción para Ana.
Před pětadvaceti roky otec odešel za prací do Itálie.
Komunikovali jsme přes kazety VHS,
posílali jsme je po řidiči autobusu.
Táta odjel, doma konečně zavládl klid.
Tati, předvedu ti něco, co jsem se naučila v kurzu herectví.
Nacvičila to i Valerica, umí to taky.
Kočička mňouká mňauky mňau.
Dej si mlíčko, tady máš.
Pes zas štěká haf haf haf...
V osmnácti jsem odjela za hranice, chtěla jsem se stát novinářkou.
S otcem jsem byla v kontaktu čím dál míň.
Když zatelefonoval, ucítila jsem na hrudi tíseň.
Jako by se mělo přihodit něco zlého.
Chtěla jsem se zbavit toho strachu, a proto jsem se mu vyhýbala.
Jednou mi poslal zneklidňující nahrávku.
Vidíš, Lino? Takhle se mi žije v Itálii.
Pomoz mi, prosím.
TÁTA
Zabalil jsi obě kamery? Jen pro jistotu.
Jo, jasně.
- Co klopové mikrofony? - Jo, ty taky.
Budeme potřebovat světla a další věci?
Ne, tohle stačí.
Jsi připravená se s ním setkat?
Já a Radu jsme si padli do oka v redakci, kde jsme oba pracovali.
Poprosila jsem ho, ať jede se mnou. Otce znal jen z mého vyprávění.
Potřebovala jsem vedle sebe někoho,
o koho bych se mohla opřít.
Pavle, GPS nás vede k mostu.
Jeďte až za ten most.
Po sto metrech odbočte doprava.
Silnice nekončí, jeďte podél živého plotu.
To je krása! Tady žije tvůj otec?
Jo, na tomhle pozemku. Ale vchod má jinde.
Bydlí v části pro zaměstnance.
Vítám vás, milí zlatí!
- Jak se daří? - Jaká byla cesta?
Jsi úplně grogy? Nebo to jde?
Ahoj, holčičko, jak se máš?
- Ahoj. - Ty jsi ale hubená!
Nádherný olivovníky!
O tyhle rostliny pečuju.
- Co to je? - Citronovníky a pomerančovníky.
Páni!
To jsi ty jako malá?
Jo, to jsem já.
Tohle je oslava konce školy.
Maturitní ples?
Vzápětí jsem odjela do USA.
Pak návrat do Rumunska, nastoupila jsem na univerzitu v Jasy.
Tím to skončilo.
Už nikdy jsme nežili pod jednou střechou.
Koukni tam.
Teda!
- Tehdy byl námořník. - Není si podobný.
No jo, zkrátka zestárnul.
To je má zahrada. Procházím tudy denně.
Rozkládá se přede mnou.
Tohle jsou vinice.
Tam...
I ten háj patří mým zaměstnavatelům.
A tam... Hele, netočte ten náklaďák.
A co je tam?
Tady pracuju.
Nestojím o problémy.
A tady...
Tohle je hlavní vchod.
Ten ale není pro mě. Já jen zametám a sekám trávník.
Dělám to, co je potřeba.
Mám s majiteli dohodu.
Bydlím zadarmo, na oplátku obstarám úklid a zahradnické práce.
Benzín si ale platím sám.
Zahlédla jsem nějaké auto.
- Co? - Projelo tudy nějaké auto.
Jo, to byl šéf.
Mohl by nás vidět. Radu, pojďme!
Co se děje? Já tomu nerozumím.
Lina zahlédla auto.
Pojďme pryč. Nechci, aby šéf viděl, jak tu natáčíte.
Na to auto jsi mě měla upozornit hned.
Zaparkovalo?
Ne, jen jsem zahlédla, jak jede kolem.
Zaparkovalo to auto?
Nevím, tati, jen projelo. Jelo tím směrem.
Počkáme tady, dokud neodjede.
Zajdu se podívat, jestli není na zahradě.
Táta byl odjakživa ztělesněná hrdost.
Pro tátovu generaci jsou city známkou slabosti.
Muži nesmí vypadat jako slaboši, musí být sebevědomí.
V rodině vládnou železnou rukou.
Není tu signál.
Taky jsem bez signálu.
Já telefon nezkontroloval.
Co se tedy stalo?
Něco ti povím.
Lidi, co sem přišli v minulosti.
Ti, co přišli dřív... přišli v jistém věku.
Přišli sem za prací.
Šéf s tebou zachází jako s onucí.
Jde po tobě, neváží si tě. Dostaneš se do situace, kdy...
Jako bys nebyl nic.
Můj šéf je fakt pes.
Péruje mě i za to, jak držím násadu koštěte.
"Takhle se zametá?"
"Takhle se sbírají odpadky? Takhle se drží násada?"
"Takhle se neuklízí, takhle se nemyje podlaha."
Nikdy mu není nic po chuti.
"Copak takhle se chodí?" říká. Jak mám asi chodit?
Nebo mě napodobuje.
Směje se tomu, jak chodím. Posmívá se mi.
"Jak to chodíš?"
"Nemohl bys chodit jako normální člověk?"
Potom mě popadne za ruku, začne mi kroutit ruku.
Vyhrožuje mi: "Mohl bych z tebe nadělat sekanou."
Vracím se domů samá modřina.
Vyfotil jsem si to.
Modřiny na rukou, modřiny na krku.
Někdy mě praští do hlavy, připlíží se zezadu. A bum!
Jenom tak...
Copak si můžu stěžovat mámě? Tobě nebo bratrovi?
Jednou to bylo zvlášť ošklivé.
Vážně ošklivé. Přišel za mnou a pustil se do mě.
Strčil do mě, až mi odletěly brýle.
Naštěstí se nerozbily. Nejsou levné.
Proč jsi nešel na policii? Proč jsi něco neudělal?
Holčičko, to je složitá věc.
Jistě, můžeš jít na policii. Jenomže...
Potřebuješ svědky.
Šéf mi vpálil do očí: "Klidně si stěžuj."
"Já mám na advokáta, ty ne."
"Uvidíme, co zmůžeš bez peněz", smál se mi.
Jo, týrá mě. Tak to je.
Fyzicky, psychicky, deptá mě.
Týká se to i financí.
Zneužívá mě ve všech ohledech.
Zneužívá mě, dělá si ze mě srandu, vysmívá se mi.
Asi jsi na mě naštvaná, nemáme ten nejlepší vztah.
Nebyla jsi se mnou šťastná, ale měla bys mít...
Měla bys mít to srdce a pomoct mi.
Napiš o tom, natoč to, ať se z toho vymaním.
Já už to dál nevydržím.
Jen tobě můžu... Jen tobě...
Dál to nevydržím.
Jako novinářka se zaměřuju většinou na téma násilí.
Vyzpovídávám ty, kteří trpí vinou jiných lidí.
Psala jsem o válce.
O mučených vězních.
O imigrantech, které vykořisťují zaměstnavatelé. Jako mého otce.
Teprve časem mi došlo, že si tyhle příběhy vybírám záměrně.
A že přes ně chci přijít na kloub násilí v naší rodině.
Proč nás táta tolik týral?
Netuším, co mám krucinál dělat.
No...
Co bys dělala, kdyby nešlo o tátu?
Poslouchá za dveřmi.
Tady jsou ty dokumenty, co jsem dal do kupy.
Jsou z posledních dvanácti let, co pro toho chlapa pracuju.
Tady jsou hodiny, co mi zaplatil. To jako oficiálně.
A tady jsou přesčasy.
Ty jsem si zapisoval extra.
Protože ty mi platil extra. Sleduj...
Vidíš rozdíl mezi těmi tabulkami?
Prosím tě, jestli můžeš, pomoz mi.
Třeba tě něco napadne.
Nebo sežeň někoho, kdo mi pomůže.
Tak jak?
Bez přesvědčivých důkazů jsme bez šance.
Ovládání je dost intuitivní.
Snadno se schová v kapse.
Bojím se, že tátův zaměstnavatel na to přijde.
To riziko samozřejmě existuje.
Tenhle typ používáš i ty.
- Ten jsem měla na Ukrajině, ne? - Jo.
Měla jsi ho v tašce, nebo pod košilí?
Pod košilí.
S tím je o něco větší práce.
Hůř se s tím manipuluje, je těžší nabrat to, co chceš.
Může se dít něco podstatného, a když to nezachytíš čistě...
Stalo se to mým kolegům.
Pořídili nahrávky, měli důkazy, ale ty u soudu neobstály.
Zkrátka kvůli nízké kvalitě videa i audia.
Zítra uděláme tátovi nalejvárnu.
Tohle je tělo kamery.
To si dáš do kapsy.
Tady je objektiv.
Tím se zaostřuje. Dáš si to sem.
- Sem. Vidíš? - Jo.
Vidíš to, viď? Třeba tak, jo?
Vidíš?
Objektiv je v úrovni hrudníku.
Kameru zapneš, až ucítíš, že...
Že jde do tuhého.
- Stejným tlačítkem se vypíná. - Jasně.
V tom domě mám pocit, jako kdyby...
Jako kdyby na mě padaly stěny a dusily mě.
Zvláštní, je to přece nádherný místo.
- Nevím. - Ten dům, to je krása!
- Máš hodinu pauzu. - Jo, hodinu.
Neber to!
Proč ne?
Proboha!
Uvidíš, začne nám denně volat.
Táta je posedlý tím, že musí vědět, co kdo dělá.
Je přesvědčený, že všichni mají o sobě podávat hlášení.
Nevím, jak to nazvat.
Je kontrolní maniak.
- Chová se tak i k mámě? - Ke všem!
Věděl vždycky o všem, co kdo udělal.
Tak třeba, doma jsme měli pevnou telefonní linku.
Na konci měsíce přišel účet, chtěl seznam hovorů.
Čísla, na která se volalo. Délku, čas i datum hovoru.
Přišel s tím seznamem a ptal se: "Kdo volal na tohle číslo?"
A já se přihlásila: "Volala jsem spolužačce Marianě."
"O čem jste si vykládaly třiadvacet minut?" Neměla jsem tušení.
Netušila jsem.
"Kde jsi byla takovou dobu?"
"Kurz herectví končí v půl třetí. Proč jsi přišla až ve tři?"
"Cesta domů ze školy zabere deset minut."
A co ty?
Někdy se chováš jako táta.
Nejsem taková, věř mi.
Nejsem taková, Radu.
Říkám jen, že občas...
Nebyl bys se mnou, kdybych byla jako táta.
Chceš mi naznačit, že bys to snášel? Kdybych byla jako policajt?
Odejdeš, neozveš se mi. Vůbec se mnou nemluvíš.
- Vím, že o tom nechceš slyšet. - Jasně.
To je ono, já...
Dávám ti veškerou možnou svobodu.
Vím, jaké to je, když tě někdo dusí.
To, že jsem jako otec, mi naposledy řekl můj ex manžel.
Opustil mě pouhých pět měsíců po svatbě.
Uvědomila jsem si, že otcovo násilí mám v sobě.
Jako nějakou neviditelnou ruku nebo další plíce.
Bála jsem se trápení, proto jsem deptala ty, které jsem milovala.
To násilí v sobě jsem mohla přebít pouze důkladnou sebereflexí.
Kdybych to tehdy neudělala, otcovi bych dnes nepomohla.
Tady je.
Přichází tátův šéf.
Dostaneš zaplaceno za čtyři hodiny.
Ale vy...
Ano, ale...
Baví se o penězích, je to tak?
Vyplácí mu mzdu.
Peníze bere z peněženky.
Tři sta šedesát jedna...
- Co říká? - 361.
361 eur.
Vlastně mu vyplácí euro.
Jasný důkaz. Nedal mu doklad.
Tohle je důležitá věc, tu si poznamenám.
A údaje od odborové organizace.
Dál všechny přiznané odpracované hodiny.
To mají v záznamech.
Pak jsou tu hodiny, které táta skutečně odpracoval.
Tady máme rozdíl.
Hodiny odpracované navíc, na ty nemá smlouvu.
Za ty ten chlap neplatí odvody.
- Ano. - Odvody na sociální pojištění.
Mělo by být snadné to dokázat. Vidíš, kolik tehdy odpracoval?
Jak by táta a další dva připravili milion lahví vína za čtyři hodiny?
Nemůžu se dočkat další složky.
Ahoj, holčičko moje. Lino...
Chtěl jsem s tebou mluvit.
Měl bych ti říct něco, co jsem neuměl povědět nikdy dřív.
I já jsem občas v depresi. Chci, abys to věděla.
Jsem chlap, ale nejsem ze železa.
Mockrát...
Mockrát je mi hodně, ale hodně mizerně.
A upřímně řečeno, nemůžu ti ani zavolat.
Bojím se, že bych se rozplakal.
Skoro jsem s vámi nemluvil, když jste byly děti. Máma ví proč.
Sotva bych otevřel pusu, zadrhnul bych se.
Kdybych promluvil, rozplakal bych se.
Měl jsem v krku knedlík.
Nechtěl jsem, abyste mě viděly v tomhle stavu.
Myslím, že bychom si měli odpustit věci,
co jsme udělali v minulosti.
Tvůj táta...
Tvůj táta má všechny rád, přeje vám to nejlepší.
Odmalička jsem čekala, až mi táta tohle řekne.
Až mi po svém ukáže, že mě má rád.
Tátův pokus vystavět most přichází v době, kdy otěhotním.
- Rozeznáte, co to bude? - Uvidíme.
Podíváme se na to společně.
Ano, je to holčička.
Vidíte, tady.
Tohle jsou nožky, kolena a chodidla.
Jedno, druhé...
- To je nožička? - Ano, stehenní kost.
Vidíte? Játra, žaludek, páteř.
Tátův vzkaz i to malé přinášejí nový pohled.
Minulost najednou vidím v jiném, nečekaném světle.
Plánuju návrat do Moldavska, na místa, odkud jsem utekla.
Chci porozumět tomu, kde se vzalo v naší rodině násilí.
Ukaž tátovi známky.
A přines i školní batoh, co ti poslal.
Strach z táty. Ten si pamatuju z dětství nejlíp.
Strach z výprasku, když nebylo doma uklizeno.
Když jsem přinesla horší známku.
Když jsme nebyly dokonalé. Já a sestry, máma.
Tatínku!
Vidíš?
Za básničku, co jsem ti přednesla, jsem dostala jedničku.
Minulý týden jednou jedna mínus.
Doufám, že se ti ty známky líbí.
To je ten batoh od tebe. Tady se trochu krabatí.
Je senzační. Snad mi vydrží dlouho.
Nosím ho druhým rokem.
Chtěla jsem tátovi v Itálii pomoct, ale setkání s ním mě rozhodilo.
Připomnělo mi, že nebyl vždycky obětí.
Promluvme si o tom, mluvme o tom.
Co jsem provedla, že jsem si zasloužila výprask?
Co udělaly špatného sestry?
Ty tomu říkáš výprask?
Dostaly jsme nářez řemenem!
Naposledy jsi nás seřezal, když jsem se vzepřela a bránila se.
Šlo o to, abyste měly strach...
Copak je normální nahánět dětem strach bitím?
Místo bití jsi měl v klidu vysvětlit, že to a to se nedělá.
"Tohle není správné, způsobíš tím to a to."
Zeptám se znovu, ať v tom máme jasno.
Znovu se tě ptám.
Copak nevíš, že jsem měl čtyři zaměstnání?
Makal jsem, abych uživil rodinu.
Copak jsem měl čas sednout si a povídat si s vámi?
Vysvětlovat každé něco dvě hodiny?
Jaký smysl má tvrdě dřít.
Mít dobré známky, různá ocenění,
když máš pocit, že si nic nezasloužíš?
Děláš to jen, abys dokázala, že nejsi naprosto marná.
Proč? Když se uvnitř cítíš hrozně?
Kde se vzaly tyhle pocity?
Chci pochopit, jak je možné mít před sebou malé dítě.
A potom to dítě zbít.
Možná tomu nikdy neporozumíš.
Ale já chci, protože to nechci opakovat!
Ty mě ale ani neposloucháš.
Poslouchám.
Má generace nesmýšlela nikdy špatně o rodičích.
Říkali jsme si, takový je život, musíme se s tím smířit.
Lidi, co znám, to brali stejně.
Nezdá se mi, že by jejich děti pofňukávaly.
To nemůžeš vědět.
Jasně, ale já ti to říkám.
Pamatuju si, jak to bylo.
Copak jsem tě mlátil? Občas jsem tě plácnul.
Máš vůbec ponětí, jak to bolí?
Jsem vyčerpaná z toho, jak s tím pořád bojuju.
Všechny ty deprese, potíže...
Někdy se nemůžu ani vidět.
Mám sama sebe dost!
A dost mě mají i lidi kolem.
Děsivě jsem se styděla.
Dobře si ty pocity vybavuju. Děsně jsem se styděla.
Řval na nás nebo nás bil, hádal se s mámou.
A já pak chtěla být neviditelná.
Šla jsem ven a doufala, že se o tom nikdo nezmíní.
Všichni se budou tvářit, že se nic nestalo.
Vidím, že ty dveře jsou stejné.
Dveře jako v dětství.
Sleduj, ségra! Byla jsi kouzelná holčička!
Tuhle tvou fotku mám nejradši.
Vždycky se mi zdálo, že jsi zralejší než já.
Možná citově vyzrálejší.
Jo, taky myslím, jenže já to tolik neschytala.
Je to tak. Na tátu máš víc špatných vzpomínek než já.
Ty doby si vybavuju matně, všechno ale vím od tebe.
Časem se situace zhoršila, když jsme se přestěhovali sem.
Každou noc jsme bulely v pokojíčku.
I když jsme si vjely do vlasů,
nakonec jsme stejně plakaly jedna druhé na rameni.
Navzájem jsme se potřebovaly.
- Pamatuješ? - Jo.
Šly jsme spát rozhádané.
Ale když se naši porafali, teda když táta mámě...
Když táta mámě ublížil...
My dvě nechaly hádek.
Myslím si, že nás to v určitém smyslu stmelilo.
Na sto procent!
To bylo asi to nejlepší.
- Spojily jsme se proti nebezpečí. - Jo.
Nikdo další nevěděl, co se děje.
K čemu taky? Beztak by to nikdo nepochopil.
Máma byla smutná, až mi z toho pukalo srdce.
Když mi bylo šest,
táta mámu v kuchyni strčil, letěla na dveře na balkon.
Pořezala se o střepy z výplně, šaty měla zkrvavené.
Byla jsem za ledničkou, vyběhla jsem, popadla jsem sestřičku.
A schovaly jsme se v pokojíčku pod postel.
Modlily jsme se, jako už tolikrát,
abychom nepřišly o mámu nadobro.
Barvu naneseš v pruzích vedle sebe.
Jo, já vím.
Dřív jsem si taky barvila vlasy sama. Ale to už je dávno.
No jo.
Je štěstí, že mám tři dcery, které mi nabarví vlasy!
Někdy jsem se barvila taky sama.
- Zvládla jsi to? - Barvila jsem se před zrcadlem.
Vzadu se nabarvím poslepu.
Ale jde to.
Když mi diagnostikovali rakovinu,
myslela jsem, že je konec.
Sestra na rakovinu umřela, přišla řada na mě, říkala jsem si.
- Myslela jsi, že je konec? - Jo, myslela jsem, že umřu.
Chodila jsem ulicemi, dívala jsem se kolem sebe.
Zdálo se mi, že vidím naposledy stromy.
Ale...
Bůh je dobrý, uzdravil mě.
Rakovina zmizela.
Ta zkušenost tě změnila.
Jo, změnila jsem se. K životu přistupuju jinak.
Nemoc je za mnou, došla jsem k názoru,
že by člověk neměl být sám na sebe tak přísný.
A že si zasloužím větší prostor, větší svobodu.
A že si mám dovolit víc věcí, které jsem si předtím nedovolila.
Mít vlastní hlavu, ne dělat slepě to, co řekne táta.
Uvědomila jsem si, že na to mám právo.
Právo říkat si a myslet něco jiného.
Bývala jsem jako malé děcko. Naivní, zasněné.
Myslela jsem, že život běží, já nic nezměním, že bude fajn.
Je to ale trochu jinak. Na tom, aby bylo fajn, se musí zapracovat.
Je potřeba přemýšlet.
Vidíš? To je ono!
Jsem jako nová.
Moc ti děkuju, holčičko!
- Líbí se ti to? - Jo, chytla dobře.
Vidím se v zrcadle a jsem spokojená.
- Moc ti děkuju. - Nemáš zač.
Díky za pomoc.
To je kohout Peter.
Chodil za mnou a kokrhal.
- Utekl, mami! - Vůbec si mě nepamatuje.
Předtím za mnou cupital, mával křídly a kokrhal.
Ale přes zimu jsme se viděli málo.
Teď nás obě natáčí kamera.
Prima?
Ukážu ti svou holčičku.
Stýskalo se ti po mně?
Hrozně se mi stýskalo.
Naposledy jsme se viděly v létě, viď?
- Ne, loni. - Moc se mi stýskalo!
Už je to rok, babičko.
Vzpomínám si...
Chudák máma, musela sehnat věno pro tři dcery. Já byla čtvrtá.
Máma mě nechtěla. Já byla tátova holka.
Byla jsem pořád s ním.
Táta mě naučil, jak mám sama jíst.
Neměli jsme vidličky.
Učil mě: "Zlatíčko moje, takhle si připrav prsty."
"Naber si a šup do pusy."
Na to nikdy nezapomenu.
- Babičko, co tvůj bratr? - Ion!
Pověz jí, jak zemřel.
Chodil do čtvrté třídy základní školy.
Měli jsme spoustu ovcí.
A druhý bratr, to byl Gheorghe.
Ten chodil na ranní vyučování.
Ion měl školu po obědě.
Takže Ion vyhnal ráno ovce na pastvu.
Čekal, až se Gheorghe vrátí a přebere štafetu.
Často proto dorazil do školy pozdě.
Přišel pozdě jednou, dvakrát...
Pamatuju si toho učitele. Nebyl to špatnej člověk.
Jenom se...
Zkrátka se rozzlobil, protože Ion nebyl zrovna premiant.
Vytáhl bratra z lavice a zlomil mu nohu.
Koleno mu zlomil.
Nakonec na to umřel.
A potom...
Lidi se snažili tátu přesvědčit,
aby hnal učitele před soud.
Manželka toho učitele mě učila v první třídě.
Ale táta to odmítnul se slovy: "Ne, právě jsem pochoval syna."
"A děti toho učitele by měly mít tátu."
Odpustil mu.
Opravdu, i když Ion umřel.
Na to se nedá zapomenout.
Vidíš to?
Jsou tam problémy s...
Dost! Mlč! Mlč už!
Jsi marnej, ty idiote!
Vezmu tě tou lahví přes hlavu!
Vrať se k práci!
Já tě přerazím!
Přerazím tě!
- Neudělal jsi, cos měl! - Udělal, jenže tys mi nezaplatil.
- Nesahej na mě! - Já tě zabiju!
Vypadni odsud, nezacláněj!
Jsi budižkničemu!
Jsi budižkničemu! Naprosto marnej!
Všechno zvoráš!
Co mám říct o dnešku?
Můj zaměstnavatel...
Můj zaměstnavatel, jak se tady říká...
Bezdůvodně mě napadl.
Sháním někoho, kdo mě odveze do nemocnice.
Nedokážu totiž v tomhle stavu řídit.
Nemůžu hýbat nohou.
Mám ji pohmožděnou, nemůžu se jí ani dotknout.
Uvidíme, jak to dopadne.
ASGI - Organizace na ochranu práv migrantů
O právní pomoc žádá v Itálii týraný moldavský dělník.
ITÁLIE
Vrazil do mě, spadl jsem na vozík.
Pochroumal jsem si nohu, takhle se mi zkroutila.
Byl jsem s tím v nemocnici.
Takové to bylo zranění.
A jako by toho nebylo málo...
Mám tady ty papíry. Vyhodil mě.
Řekl: "Jsi blázen."
"Já ti ukážu, ty blázne. Vyrazím tě!"
Chápete to? Hnal mě na testy, na psychologické testy.
Byl jsem na vyšetření.
Já bych brečel!
Udělat ze mě blázna...
Kde jste byl na vyšetření?
Já vám to ukážu, mám to tady.
Zprávy od psychiatra. A další věci.
Zaplatil jsem to z vlastní kapsy. Nikdy mi ty náklady neproplatil.
Můžeme požádat o proplacení.
Je to neuvěřitelné.
Tady je kalendář. Jsou tu všechny přesčasy.
Shoduje se to s tímhle dokumentem, ano?
Ne!
Na konci roku ty údaje zničí. Ale já jsem si to schoval.
Tohle všecko jsou jeho podklady.
Proto jsem je vzal s sebou.
Došlo mi to až při tvé poslední návštěvě.
Pochopil jsem, jak moc tě to trápí.
Hodně jsem přemýšlel nad tím, co jsi mi řekla.
Co jsem udělal tak špatného?
V čem jsem chyboval?
Byl jsem přesvědčený, že pro tebe dělám maximum.
Posílal jsi domů peníze, myslel sis, že to stačí.
Ale to je málo, jen vydělávat.
Tenkrát jsem neměla představu o chudobě.
Pro mě bylo nejdůležitější, abys byl hodný.
Abys mě obejmul, dal mi pusu, ujistil mě, že mě máš rád.
Moc mě to mrzí.
Mrzí mě, že jsem neuměl projevit lásku, já vás měl rád.
Nedokázal jsem tu lásku projevit správně.
Snad vidíš, že nejsem takový, jak sis myslela.
Už vím, že jsem chyboval.
Kdyby se dal vrátit čas, choval bych se jinak.
Ale vím, že to nejde. Není to možné.
- Radu, jedu za knězem. - Můžu taky? Natočím pár záběrů?
Zeptáme, jestli mu to nebude vadit.
- Dobrý den, otče. - Bůh s tebou.
Rád bych se vyzpovídal.
Říkal jsem si, že dnes je tu míň lidí.
Nesu těžké břemeno.
Má prostřední dcera se jmenuje Lina.
Šlo jí to ve škole, byla dobrá.
Ale jak známo, není snadné udržet děti na uzdě.
Snadno můžou sejít z cesty.
Co si mám počít?
Vím, že jsem pochybil.
Mýlil jsem se.
Dětem je potřeba dát víc svobody, než jsem si myslel.
Dal jsi jim výchovu, ať už přísnou, nebo ne.
Děti dostaly dobrý základ.
Ochránil jsi je před poklesky, před chybnými kroky.
Dcera přece dostudovala. Dcera dosáhla svých cílů.
A to znamená, že jsi ji vychoval dobře.
Proč se trápit chybami, které člověk udělá při výchově?
Proč dcera nepřemýšlí o tomhle...
Jak odešla z domova?
Je zlé, když člověk cítí vůči dětem vinu.
- Už můžu jít, ne? - Ano.
Děkuju.
Ano, děkuju.
Smím dál?
- Chtěl jste se mnou mluvit? - Ano.
Takže mám první otázku...
Pověz, proč jsi nepřišel do práce?
- Kdy? - V posledních dnech...
- Ale já tu byl! - Znáš zákony?
Měl jsi být v práci.
Nikdo mi nic neřekl.
Zodpovídáš za svou práci!
Ale...
Nepřišel jsi do práce, to je vážná věc.
Ale tak to nebylo.
Jen tohle je důvod k propuštění.
- Ne, počkejte. - Dáš výpověď.
To nejde, já nechci dát výpověď!
Já chtěl vždycky pracovat, dosáhnout na důchod.
Zákon mluví jasně. Podepiš to.
Nic nepodepíšu, obrátím se na právníka.
Víš, co uděláš? Vypadneš odtud!
- Ne, ale... - Zmiz!
Víš, že mám právníka, chceš se mě zbavit!
Tady rozhoduju já!
- Jo, já vím. - Já rozhoduju!
- Tohle jsi neříkal... - Takže toho už nech!
Nechci dát výpověď, neudělám to!
Domluveno, Pavle... Půjdeme s tím k soudu.
MOLDAVSKO
Běž dovnitř, dám se do práce.
Takhle to zafixuju. A je to!
Natáčím tě...
Jak se máš, babi?
- Jak se máš? - Babiččina holčičko!
Zakulatila jsem se, viď?
- Hezká a kulaťoučká. - Jo, jen si mě prohlídni.
Mamka a Diana měly v těhotenství špičatější bříško.
Říkám, že když byly těhotné, měly špičatější bříško.
No jo.
- To bude holčička. - Jo.
Holčičky udělají širší bříško.
Kluci zase zašpičatělé.
Tohle je holčička.
- Mám nějak pomoct, Pavle? - Ne!
Než sem vylezeš, budu to mít.
Půjdou ti ta rajčata, mami?
Až přijedeš v létě, ochutnáš je.
Sladký a výrazný, ne jako ty ze supermarketu.
Lina se ptá, kolikrát jsi byla vdaná.
- Třikrát. - Třikrát.
S tátou jste se nebrali v kostele, protože byl komunista.
Nevěřil v Boha.
No, věřil...
Věřil, ale nic s tím nezmohl.
Bil babičku některý z manželů?
Nevím. Bil tě nějaký z tvých mužů?
Ne, byla poslušná žena.
Věděla jsem, jak na ně.
Muž se divil, že jsem to uměla.
Byla jsi dobrá psycholožka.
- Odhadla jsi, kdy je agresivní. - Jsem psycholožka, víš?
Věděla jsi, jak na muže.
Sousedům říkal: "Kdy bych ji asi bil?"
"Jdu si lehnout, pracuje. Probudím se, pracuje."
Když se namazal a vyváděl, prostřela jsem stůl.
Nalila jsem mu sklenici vína, umyla mu nohy...
Nedělala scény.
A řekla: "Ráno si promluvíme."
Nepřeskočilo ti náhodou?
Co ses vrátil, jenom mě kritizuješ.
Nic se ti nelíbí.
Protože jsi jako bezhlavá!
Já nemůžu.
Nedívej se na mě tak.
Okamžitě toho nech! Přestaň!
Vždycky sis stěžovala dětem.
Hraješ si pořád na oběť!
Nikdy nepadlo křivý slovo!
- Nikdy! - Pomlouvala jsi mě!
Takhle probíhaly noci mého dětství.
Byly ve znamení nekonečných hádek.
Toužila jsem po jediném, rychle vyrůst.
A utéct odtud.
Dnes jsem schopná zůstat na místě všech těch bolestí dlouho.
Dokud se všichni neuzdraví.
Liudo, vyplej ten plevel, pak to zalijeme.
Vytrhej i kořeny!
- Tohle je květina. - Proč jsi ji vyrvala?
Proč je dáváš sem?
To jsou květiny.
Tahle ne, to není žádná květina.
To je plevel.
Dej tam prostě svíčku.
Zapálím svíčku na jejich památku.
Byli báječní! Kdyby tu nebyli, nebyli bychom ani my.
Jo.
Nebýt tvojí babičky, co by se asi stalo?
Nebýt babičky, nenarodila by ses.
Ať odpočívají v pokoji.
Tvůj děda se vrátil z války se šrámy.
Chudák, po poranění hlavy měl dost pocuchaný nervy.
Rád si dával panáky tvrdýho.
Ale bylo mu pak zle od žaludku.
Nepil pro potěšení.
- Teď mluvím já! - Promiň.
Takže...
O všechno se starala máma.
Uměla vyrobit i brandy.
Zastala v podstatě veškerou práci.
Sehnala pomocníky na sklizeň, vyráběla víno.
Potřebuješ vůz? Jdi za mámou. Potřebuješ traktor? Jdi za mámou.
Potřebuješ řemeslníka? Máma jednoho zná.
Táta byl krejčí. A ne ledajaký.
Dokázal ušít cokoli.
Ale jaký byl člověk?
Měl dobré srdce.
Nesměl se ale napít, to šel s mámou do tvrdých hádek.
Někdy se máma zapřela a mlčela.
A to se zklidnil.
Ale když se dala unést, zmydlil ji.
Když to šlo, utekla. A když ne...
Kdyby ji chytil, tak...
Pohádali se, potom se usmířili. Bylo to zase dobrý.
Já věřím, že si odpustili.
A že jejich duše spolu žijou v klidu a míru i na onom světě.
Ani jeden neumíral se zlobou.
Táta umíral a litoval.
Po mámině smrti často plakal.
Plakal, kdykoli na ni přišla řeč.
Máma tátovi nikdy nic nevyčítala.
Necítila k němu nenávist.
A když se nezachoval dobře, našla si cestu a odpustila mu.
- Haló? - Proč jsi to vzala?
- Volá bratranec. - Neměla jsi to brát.
Jedeme správně?
Za to můžeš ty, vypnula jsi GPS.
- Jo, ale... - Mlč.
Radši sklapni, jo? Buď zticha.
Jak se vede, bratříčku?
Kdo tě naučil takhle řídit?
Pojďte, kluci!
Krmíš králíky?
Poslyš, jak ti to klape s Tamarou?
Jak to klape s Tamarou?
Vycházíte spolu, nebo se pořád štěkáte?
Teď jsou tu děti, spí v druhém domě.
Tenhle týden jsou děcka u nás.
- Ale až vnoučata odjedou... - Bude spát tady.
Bál jsem se, že jsme přijeli nevhod.
Ne?
- Ne, máme se dobře. - Fakt?
Proč by to mělo být jinak?
Nevím.
Co se stalo, teto Tamaro?
Teta Stela mu řekla, že je ožrala.
Řekla, ať tolik nepije.
Začal na mě křičet, proč nestojím při něm.
A prý že nepije!
"Jak mám tvrdit, že nepiješ, když piješ," já na to.
Mám toho akorát.
Celý život jsem sama.
Něco takového známe taky, co?
Víš, Lino...
Kdyby byl tvůj táta doma, zažívala by máma to, co já.
- Mluvíš o našich? - Jo.
Vím na sto procent, že by to bylo ještě horší.
Divila jsem se, jak jste to obě mohly přežít.
Možná tvůj táta není tak špatný, ale mě manžel bil.
Vyhodil mě z domu, házel po mně kamení.
A když pracoval ve Španělsku, přivezl si domů milenku.
Co ten mi prováděl!
Jak to, že jsi mu odpustila?
Lino, já to brala takhle. Až se děti vrátí domů,
a až přijdou vnoučata,
jako vlastní je nebude mít rád žádný jiný mužský.
- Už to skoro máme. - My taky.
Podáš mi misku na maso?
Stačí to?
- Dobrý? - Jo.
Jo, to stačí.
Kdybych si tak mohla dovolit byt, třeba i garsonku.
- Proč? - Nemůžu v tom bytě žít.
Ale přece patří i tobě, ne?
Není na mě napsaný.
Vidím, že něco plánuješ?
Je čas, abych myslela taky na sebe.
Už jsem si z toho stresu uhnala vředy i rakovinu.
Nechci to zažít znovu.
Násilí není v těchhle končinách výjimečné.
V dětství jsem se vůči násilí cítila naprosto bezmocná.
Potom jsem se stala novinářkou a chtěla svými články něco změnit.
Uvědomuju si, že zásadní změnu můžu přinést
jen do naší rodiny.
Jsi má krásná holčička...
Konečně jsi tady...
Kontaktoval mě advokát protistrany.
Zajímal se, zda jsme ochotni kývnout na určité řešení.
Promluvil jsem si s ním.
Šlo by o finanční vyrovnání. Dostal byste odškodnění.
Jednak peníze za odpracované přesčasy.
Dále za to, jak nedůstojně s vámi zacházeli.
Zaměstnavatel se choval nepřípustně, to víme.
Soudní řízení trvá dlouho, je potřeba dodat důkazy, svědky.
Svědky, kteří byli u toho a viděli, jak s vámi zaměstnavatel zacházel.
A pod přísahou by potvrdili u soudu:
"Ano, ten muž pracoval od osmi ráno do osmi večer."
"A to včetně sobot a nedělí."
Dál lze uplatnit právo na náhradu morální újmy.
Důkazy máme, natočil jste to.
Ale jak tu újmu zhodnotí soud, to je otázka.
Možnosti jsou velice variabilní.
Jsem unavený.
Jsem... vyčerpaný.
Duševně i tělesně.
Samozřejmě, chci tu záležitost nějakým způsobem ukončit.
Ale ne jakkoli, chci, aby to bylo důstojné.
Je potřeba se rozhodnout, není to lehké rozhodnutí.
Ta záležitost se táhne dlouho, je hodně složitá.
- Trvalo to roky. - Ano, roky.
Po všem, čím jste si prošel,
není snadné říct: "Tak jo, dohodněme se."
Situace, které jsem viděl na nahrávkách,
jsou zraňující, jak fyzicky, tak psychicky.
Zavřu dveře.
- Nesmíme dovnitř? - Ne.
Dobrý den.
Souhlasíte s vyrovnáním dohodou?
Ano.
Výborně.
Souhlasíte s dohodnutými podmínkami?
Ano.
Výborně.
Díkybohu, že je to za mnou.
Chválabohu!
Jo, je to za mnou.
Sláva!
Fajn, půjdeme domů a oslavíme to.
Jo, to se musí oslavit.
Pořádně!
Mám radost, že táta dosáhl spravedlnosti.
Peníze od bývalého zaměstnavatele mu zajistí klidnější stáří.
A taky vidí, že zlo se dá porazit.
Ty natáčíš?
- Nemůžeš spát? - Ne, probudila jsem se.
Napsala jsem Lině textovku, odpověděla, zrovna když jsem usnula.
- Odpověděla jsem. - Se zpožděním.
- Co to je? - Probudila mě...
- Co to kruci je? - Noční světlo.
Aby nemuselo svítit to velké.
Svítí silně, neumím vyměnit žárovky, nedosáhnu tak vysoko.
Neodporuj mi!
Stůj! Přemýšlej hlavou!
Můžu se vzteknout, že nepřemýšlíš hlavou!
- Ty to zkrátka neumíš! - Asi ne.
To je nějaká odpověď?
Klid, klid...
Ať se sebevíc snažíš, nikdy se nezavděčíš.
Jsi vždycky ta špatná, ta špatná!
Mívala jsem strach, že si sama neporadím.
Strach, že se sesypu, že nevystačím s penězi.
Takhle se chová pořád! Myslí, že chyba je na mojí straně.
"Proč jsi to tam položila?"
"Proč jsi neudělala tohle a tamto?"
Všechno je moje vina.
Vyrůstala jsem na internátu. Nevěděla jsem, jak to chodí.
Netušila jsem, jak vypadá rodina, jak se má táta chovat k mámě.
Nevlastní otec se choval opravdu podivně.
Nemohla jsem se přiblížit k mámě.
Tátu jsem ztratila, ale zatím pořád jsem měla mámu.
Potom jsme se přestěhovali k němu, ztratila jsem i mámu.
To už bylo moc...
Já vím, zlatíčko, já vím.
Jednou jsem vrazila otčímovi facku.
Nechtěla jsem, abys žila s otčímem. Tátu jsem proto nikdy neopustila.
Brzy odjedeš. Máš svůj život.
Taky udělám pár rozhodnutí, plánuju to.
Už neplakej.
Po narození Aster cítím poprvé v životě,
že ty části mého já, které mezi sebou bojovaly, se konečně slaďují.
Pomalu se učím pronikat do křehkého vesmíru,
kde láska neznamená bolest.
Aster!
Koukej! Tohle je naše!
Denně pracuju na tom,
aby má dcerka žila poklidněji, než žily předchozí generace.
Chci nahoru!
Chci si sednout vedle tebe!
- Tatínku, mám tě ráda. - Já tebe taky.
Co je tam napsáno?
- Co je tam napsáno? - Přečteš mi to?
Tady se píše...
Proč jsi naštvaná?
To ti povím, až budeš větší.
- Ale proč jsi naštvaná? - Řeknu ti to, až povyrosteš.
Řekni mi to hned!
Mluv!
Zlatíčko, to se stává, někdy je člověk naštvaný.
Ale proč ses naštvala ty?
Dej mi pusu, a bude mi líp.
A je to!
Přečti mi to.
TÁTA
České titulky Irena Novotná Iyuno 2025