Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Mama!
Mama, pele bi samo do 21. ure. - Ne vem, bomo videli.
Samo 15 minut.
Samo naredi to, zakaj se razburjaš?
Daj, ostani, dokler ne začneta.
Pripravljeni? - Dober večer, očka!
Zelo te pogrešamo,
zato smo ti pripravile nastop s pesmimi in poezijo.
Še prej pa bi ti jaz predstavila prijateljico.
Mama mi je dala to papigo za rojstni dan.
Ime ji je Kira in malo je poredna.
Ni se nas še privadila. Poglej.
Očka, zapela ti bom pesem, a ne v moldavščini, v španščini.
Imenuje se 'Pesem za Ano'."
Pred 25. leti je moj oče odšel na delo v tujino.
Komunicirali smo prek VHS kaset, ki so v Italijo potovale z avtobusi.
Ko je odšel, je pri nas končno zavladala tišina.
"Očka, pokazala bi ti, česa sem se naučila na dramskem krožku.
Valerica je vadila z mano. Tudi ona se je naučila.
Mala mačka... - Mijav. Mijav.
Izvoli mleko.
Pa še kuža. - Hov. Hov."
Pri 18-ih sem tudi jaz zapustila državo,
da bi postala novinarka. Čedalje redkeje sva govorila.
Ko je klical, me je stiskalo v prsih,
kot da se bo zgodilo nekaj slabega.
Da bi živela brez strahu, sem se ga čim bolj izogibala.
Potem pa sem dobila njegovo zaskrbljujoče sporočilo.
"Vidiš, Lina? Takšno je moje življenje v Italiji.
Prosim, pomagaj mi."
OČE
Imaš obe kameri, ne? Samo preverjam.
Ja, imam.
Pa mikrofone? - Ja.
Bomo potrebovali luči in podobno?
Ne, vse je nared.
Si ga pripravljena spoznati?
Partnerja Raduja sem spoznala, ko sva skupaj delala kot novinarja.
Prosila sem ga, naj gre z mano, čeprav za mojega očeta ve le iz zgodb.
Potrebovala sem nekoga, ob komer se počutim varno.
G. Pavel, navigacija naju je pripeljala do mostu.
"Pojdita pod tem mostom.
Čez 100 m zavijta desno.
Pojdita po cesti, ob kateri je živa meja."
Krasno. Tu živi tvoj oče?
Na tej posesti, a ima ločen vhod.
On je v krilu za delavce.
Živjo, draga moja.
Kako ste? - Kako sta potovala?
Sta povsem izmučena ali imata še kaj moči?
Živjo, ljubica. Kako si?
Živjo. - Zelo suha si, ubožica.
Oho. Oljke.
Za te rastline skrbim.
Kaj pa je to? - Divja limona in pomaranča.
Ti, ko si bila majhna?
Majhna, ja.
To je bila zabava ob koncu leta.
Maturantski ples? - Ja.
Takoj zatem sem šla v ZDA.
Po tem pa v Iaşi v Romunijo na faks.
To je bilo to.
Potem nismo več živeli skupaj.
Poglej tja.
Takrat je bil pomorščak. - Precej drugačen je bil.
Ja. Zdaj je starejši.
To je moje dvorišče. Vsak dan grem tu mimo, ko grem delat.
Jasno, če pa je spredaj.
To so vinogradi.
Tam pa...
Tudi gozd je last lastnikov.
Tam... Ne snemaj tovornjaka, prosim.
Kaj je tam?
Tam delam.
Nočem težav.
Tukaj pa...
To je glavni vhod.
Ne smem sem. Samo pometam in pokosim.
Naredim, kar je treba.
Z lastniki sem dogovorjen,
da ne plačujem najemnine, ampak čistim in skrbim za vrt.
Plačam pa svoje gorivo.
Videla sem avto.
Kaj? - Avto je šel mimo.
To je šef.
Lahko bi nas videl. Radu, gremo.
Kaj se je zgodilo? Ne razumem.
Videla je avto.
Morali bi iti. Nočem, da vidi, da snemamo.
Moral bi mi povedati, čim si opazil avto.
Je parkiral?
Ne, samo mimo je šel.
Si videla, da parkira? - Ne vem, očka. Mimo je peljal.
Počakajmo, da gre.
Pogledal bom, ali je na dvorišču.
Moj oče je bil vedno zelo ponosen.
Za to generacijo so čustva znak šibkosti.
Moški morajo biti močni in samozavestni.
Družini morajo vladati s trdo roko.
Ni signala.
Tudi jaz ga nimam.
Nisem preveril, ali je signal.
Kaj se je tu zgodilo?
Nekaj naj povem.
Ljudje, ki so prvi prišli sem,
ki so prišli v... Določenem času,
so prišli sem delat.
Potem te seveda zatirajo,
preganjajo, nesramni so in...
Kot bi bil ničla.
Moj šef je zelo strog.
Moti ga celo, kako držim metlo.
"Tako se ne pometa. To je zate pometanje?
Temu praviš pobiranje smeti? Temu praviš držanje ročaja?
Tako se ne pospravlja. Tako se ne pomiva tal."
Vedno nekaj najde.
"Tako se ne hodi!" Kako pa naj bi hodil?
Ali pa me posnema.
Hodim, on pa se smeje:
"Kakšna hoja je to?
Ne moreš pri svojih letih hoditi kot normalen človek?"
Potem mi je začel zvijati roko,
me grabiti za roko in govoriti: "Lahko bi te raztrgal."
Domov sem se vračal z modricami.
Imam fotografije.
Modrice na rokah, modrice na vratu...
Včasih me udari po glavi. Od zadaj se približa in me useka.
Meni nič, tebi nič.
Kako naj bi to povedal tvoji mami, tebi, svojemu bratu doma?
Enkrat je bilo res grdo.
Zelo grdo. Pognal se je vame, da bi me premlatil.
Potisnil me je. Očala so kar poletela.
Dobro, da so ostala cela. Draga so.
Zakaj nisi odšel na policijo ali kaj takega?
Mala, zapleteno je.
Ja, lahko greš na policijo, ampak...
Priče potrebuješ.
V obraz mi je rekel: "Prijavljaj, kar hočeš.
Imam denar za odvetnike, ti ga nimaš.
Bova videla, kam boš prišel brez denarja." To je rekel.
Ja, zlorablja me. Zlorablja.
Fizično, moralno, duševno.
In finančno. Na vse mogoče načine me zlorablja.
Zlorablja te, potem pa se ti posmehuje in smeje.
Morda si jezna name, morda najin odnos ni najboljši,
morda nisi zadovoljna z mano, mislim pa, da moraš imeti...
Srce, da mi pomagaš.
Da pišeš o tem in snemaš, da se bom izvlekel iz tega.
Tako ne morem več.
Samo ti lahko...
Ne morem.
Kot novinarka sem se vedno trudila razkriti nasilje,
dati glas ljudem, ki zaradi drugih trpijo.
Pisala sem o vojni,
o mučenju ujetnikov,
o imigrantskih delavcih, kot je moj oče,
ki jih delodajalci ponižujejo in zlorabljajo.
Toda ugotovila sem, da sem zgodbe izbirala zato,
ker sem poskušala razumeti nasilje v svoji družini.
Zakaj nam je moj oče toliko škodoval?
Pojma nimam, kaj naj.
No...
Kaj bi storila, če bi šlo za koga drugega?
Pred vrati je. Posluša.
Izvoli, ljubica. Vsi dokumenti, ki sem jih zbral
v zadnjih 12 letih dela za tega človeka.
To so uradne delovne ure, čas, ki mi ga je plačal,
to pa so neuradne delovne ure.
Ločeno sem moral zapisati,
ker mi je ločeno plačal. Poglej.
Poglej razlike med preglednicami.
Prosim, če lahko,
mi daj nekakšno zamisel. Nekako mi pomagaj.
Ali pa poišči koga, ki mi lahko pomaga.
Hvala. Kmalu se slišimo. Lep večer želim.
Hvala. Kmalu se slišimo. Adijo.
Kaj je? -Nihče noče prevzeti primera brez trdnih dokazov.
Intuitivno deluje.
V žepu ni opazen.
Bojim se, da bo njegov delodajalec opazil.
To tveganje vedno obstaja.
Ta model si že uporabljala. - V Ukrajini, ne?
Si ga imela v torbici ali pod srajco?
Pod srajco.
To je malo bolj zapleteno.
Težje je ujeti kader oziroma nadzirati, kaj snemaš.
Nekaj pomembnega se lahko zgodi in če ne posnameš...
To se je zgodilo mojim kolegom.
Zbrali so video dokaze, ki na sodišču niso vzdržali.
Slaba slika, slab zvok...
Jutri mu boš pokazal.
To je glavni del kamere.
V žepu ga imej.
To je objektiv.
Ta del snema. Sem gre.
Tako. Vidiš? - Ja.
Vidiš, ne? Recimo tako.
Tako. Vidiš?
Snema na višini prsi.
Vključiš, ko se ti zdi, da...
Ko postane vroče.
Izklopiš z istim gumbom. - Razumem.
Ko sem v tej hiši, se počutim, kot da...
Kot da zidovi pritiskajo name. Me dušijo.
Čudno je, ker je tu zelo lepo.
Jaz ne... - Res je čudovita hiša.
Ja.
Ena ura premora. - Ena ura. Ja.
Tukaj je bil...
Ne oglasi se.
Zakaj ne?
Mojbog.
Počakaj in boš videl, da naju bo začel vsak dan klicati.
Moj oče je obseden s tem, da ve, kaj ljudje okrog njega počnejo.
Misli, da mu morajo vsi polagati račune.
Ne vem, kako naj rečem temu...
Obsedenost z nadzorom.
To počne tudi tvoji mami? - Vsem.
Ničesar nismo mogli narediti, ne da bi on to vedel.
Imeli smo recimo fiksni telefon.
Na koncu meseca, ko smo dobili račun, je hotel seznam klicev,
številke, trajanje pogovora, čas, datum in tako naprej.
V roki je imel seznam klicev in me vprašal: "Kdo je klical to številko?"
Rekla sem: "Jaz. Klicala sem Mariano, z njo sedim v šoli."
"In o čem sta govorili 23 minut?" Pojma nisem imela.
Nisem vedela.
"Kje si bila toliko časa?"
"Dramski krožek traja do 14.30. Zakaj si prišla ob 15. uri?"
"Od šole do doma potrebuješ samo deset minut."
In?
Včasih si tudi ti taka.
Pa ne tako, verjemi.
Nisem taka, Radu.
Pravim samo, da včasih...
Če bi bila taka, ne bi bil z mano.
Hočeš reči, da bi lahko to trpel?
Greš, ne pokličeš me, sploh ne govoriš z mano.
Vem, da te ne zanima. - Ja, res je. Me ne.
Za to gre. Jaz...
Dajem ti vso svobodo, ker vem, kako je, če te nekdo duši.
Zadnji, ki mi je rekel, da sem podobna očetu, je moj bivši mož,
ki me je zapustil pet mesecev po poroki.
Takrat sem ugotovila, da je bilo očetovo nasilje vedno del mene
kot nevidna roka ali tretje pljučno krilo.
Zaradi strahu, da me bodo prizadeli, sem jaz prizadela bližnje.
Da bi pobegnila od nasilja, sem se morala zazreti vase.
Če tega ne bi storila, zdaj očetu ne bi mogla pomagati.
Tukaj je. Tu.
Tu se pojavi očetov šef.
"Štiri ure. Štiri ure boš dobil plačane.
Toda vi...
Ja, ampak..."
Govorita o denarju, ne?
Plačuje mu.
Denar jemlje iz denarnice.
Koliko je to? - 361.
361 evrov.
Dal mu je še ta en evro.
To je dokaz. Plačilo na črno.
To je zelo pomembno. Označila bom.
To je iz sindikata.
Vse uradne delovne ure.
Ja. - Njihova evidenca.
To pa so ure, ki jih je oče zares opravil.
In razlika.
To so ure, ki jih je opravil poleg delovnega časa.
Za to ni nihče plačal prispevkov.
Ja. - Za pokojnino.
To bo lahko dokazati, če pogledamo proizvodnjo za te mesece.
Kaj? Je napolnil milijon steklenic z dvema delavcema po štiri ure dnevno?
Hotela sem pregledati drugi dokument.
"Živjo, punčka moja. Lina.
Danes bi rad govoril s tabo.
Mislim, da ti moram povedati nekaj, česar ti nikoli nisem mogel.
Tudi jaz sem včasih depresiven. Hočem, da to veš.
Človek sem. Nisem iz železa.
Pogosto...
Pogosto se počutim zelo slabo
in, če sem iskren, te v teh trenutkih ne morem poklicati.
Skrbi me, da bi začel jokati.
Majhna si bila. Komajda sem govoril s tabo. Tvoja mama je vedela, zakaj.
Malo sem govoril, potem pa se mi je stisnilo grlo.
Nisem mogel govoriti, ne da bi mi šlo na jok
in brez cmoka v grlu.
Potem sem moral nehati, da ti ne bi videla.
Mislim, da moramo drug drugemu odpustiti
za to, kar smo v življenju storili.
Oče...
Oče vas ima rad in vam želi vse najboljše."
Vse življenje sem čakala, da mi oče to reče.
Da mi na svoj način pokaže, da me ima rad.
Njegov poskus tega koraka prihaja, ko v meni raste novo življenje.
Se vidi spol? - Nisem preveril.
Skupaj bomo izvedeli.
Ja, punčka je.
Tu se vidi.
To so noge, kolena in stopala.
Ena, dve.
To je noga? - Ja. Stegno.
Poglejta. Jetra, želodec, hrbtenica.
Zaradi očetovega sporočila in otroka v meni
vidim preteklost v drugačni, nepričakovani luči.
Hočem se vrniti v Moldavijo, od koder sem pobegnila,
da bi ugotovila, od kod nasilje v moji družini.
"Pokažite mu ocene.
In šolske torbe, ki vam jih je poslal."
Iz otroštva se najbolj jasno spomnim strahu pred očetom.
Strahu, da me bo pretepel, če doma ni pospravljeno.
Ali pa ko sem dobila slabo oceno v šoli.
Ali ko sestri in naša mama niso bile popolne.
"Očka.
Poglej.
Danes sem dobila 10 za tisto pesem, ki sem ti jo recitirala.
Prejšnji teden sem dobila devet.
Upam, da si vesel mojih ocen.
To je šolska torba, ki si mi jo poslal. Tu se je malo strgala.
Zelo mi je všeč in upam, da mi bo dolgo služila.
Zdaj jo uporabljam že drugo leto."
Šla sem v Italijo, da bi mu pomagala, a je bil to sprožilec.
Spomnila sem se na to, da ni bil vedno žrtev.
Povej mi. Pogovoriva se o tem.
Kaj sem naredila, da sem si zaslužila tepež?
Kaj tako groznega sta naredili moji sestri?
Temu praviš tepež?
S pasom si nas tepel!
Ko si nas nazadnje tepel, sem se poskušala braniti.
Samo prestrašiti sem vas hotel.
Je torej normalno otroke strašiti s tepežem?
Namesto da bi potrpežljivo pojasnil in rekel:
"To je narobe. Če naredite to, so posledice take in take."
Še enkrat bom vprašal, da bom gotovo razumel.
Še enkrat bom vprašal.
Nikoli nisi dojela, da je imel tvoj oče štiri službe,
da bi nahranil družino?
Misliš, da sem imel čas, da bi sedel, se pogovarjal,
vsaki izmed vas dve uri nekaj pojasnjeval?
Zakaj ves ta trud
za dobre ocene in nagrade,
če imaš občutek, da ničesar ne zaslužiš?
Samo zato, da nekomu dokažeš, da si nečesa le vreden?
Zakaj, če si v sebi nesrečen?
Kaj misliš, od kod ta moja čustva?
Razumeti hočem, kako lahko pogledaš otroka, starega pet, šest ali 12 let,
in ga pretepeš.
Morda nikoli ne boš.
Hočem razumeti. Nočem tudi jaz početi enako!
Dobro, ampak niti poslušati me nočeš.
Poslušam te.
Naša generacija nikoli ni mislila nič slabega o starših.
Govorili smo si, da je tako življenje in da tako mora biti.
Tudi drugi, ki jih poznam, so počeli enako,
pa ne vidim javkanja njihovih otrok.
Tega ne moreš vedeti.
Dobro, samo povem.
Tega se jasno spomnim.
Komaj sem te udaril. In še to sem ter tja.
Sploh veš, kako to boli?
Naveličala sem se boriti s tem.
Moja depresija, vse moje težave...
Včasih mi je slabo zaradi same sebe.
Same sebe.
Seveda je tudi drugim slabo zaradi mene.
Zelo me je sram.
Zelo dobro se spomnim tega občutka. Sram je izjemno močno čustvo.
Ko nas je nadrl, pretepel ali se sprl z mojo mamo,
nisem hotela, da me kdo vidi.
Če sem šla ven, sem upala, da o tem nihče ne bo govoril.
Pretvarjajmo se, da se nič ni zgodilo.
Zdaj opažam, da so vrata ista.
To so vrata mojega otroštva.
Poglej se, sestrica. Kako si lepa.
Ta tvoja fotografija mi je najbolj všeč.
Vedno se mi je zdelo, da si precej zrelejša od mene.
Samo čustveno. Mogoče.
Ja, tudi jaz sem to čutila, ampak zato, ker sem bila bolj zaščitena.
Ti imaš več grdih spominov nanj kot jaz.
Ne spomnim se najbolje, a vedno si mi govorila, kaj se je zgodilo.
Spomnim se, da je bilo huje pozneje, ko smo se preselili v to stanovanje.
Vsak večer sva jokali v najini sobi.
Še ko sva se medve sprli,
sva druga drugi pomagali, če se je zgodilo kaj takega.
Potrebovali sva druga drugo in sva se morali pobotati.
Se spomniš? - Ja.
Šli sva spat jezni druga na drugo,
ko sta se mama in oče sprla oziroma oče z mamo
in ko je oče kaj storil mami,
sva se medve pobotali.
Na neki način nama je to pomagalo, da sva se še bolj zbližali.
Nama? Stoodstotno.
To je bilo naj...
Združili sva moči zoper nevarnost. -Ja.
Bili sva edini, ki sva vedeli, kaj se dogaja.
Tako in tako tega nihče ne bi razumel.
Moja mama je imela vedno žalosten obraz in to mi je paralo srce.
Ko sem imela šest let,
jo je oče potisnil v balkonska vrata v kuhinji.
Črepinje so jo porezale in obleka je bila povsem krvava.
Šla sem izza hladilnika, pograbila mlajšo sestro
in skrili sva se pod posteljo v najini sobi.
Molili sva, kot že tolikokrat prej,
da ne bi izgubili mame.
Barvaš v vzporednih črtah.
Ja, vem.
Barvala sem ti že lase, ampak že dolgo ne.
Res je.
Srečna sem, da imam tri hčerke, da mi barvajo lase.
Tudi jaz sem si jih barvala.
In uspelo ti je. - Ja. Z ogledalom.
Večinoma sem delala po občutku, ampak...
Saj gre.
Ko sem izvedela, da imam raka,
sem mislila, da je vsega konec.
Moja sestra je umrla zaradi raka. Mislila sem, da je napočil moj čas.
Si mislila, da je konec? - Ja, da ne bom preživela.
Hodila sem po ulici in se razgledovala,
kot bi zadnjič gledala drevesa.
Toda...
Bog je velik in okrevala sem.
Raka ni več.
Po tem si se spremenila.
Ja, malo sem spremenila odnos do življenja.
Mislila sem... Če sem prestala to bolezen,
se ne izplača biti prestroga do sebe.
Pomislila sem, da zaslužim malo več svobode,
da si dovolim več, kot sem si prej,
da imam svoj pogled na stvari in da ne počnem vedno le to, kar reče tvoj oče.
Mislila sem, da imam pravico do tega.
Da govorim in mislim drugače.
Bila sem kot otrok. Naivna. Sanjarila sem.
Mislila sem, da se bo življenje pač zgodilo in da bo vse v redu.
Ni ravno tako. Zelo se moraš potruditi, da bi bilo vse v redu.
Razmisliti moraš o stvareh.
Vidiš? To je to.
Zdaj imam drugačen obraz.
Najlepša hvala, ljubica.
Ti je všeč? - Ja, v redu je.
Zdaj se pogledam in pomislim, da sem videti v redu.
Najlepša hvala. - Ni za kaj.
Hvala za pomoč.
Petelin Peter.
Običajno je prišel ven in mi pel.
Pobegnil je, mama. - Pozabil me je.
Ko sem ga kupila, je mahal s krili in pel.
To zimo me ni kaj dosti videl.
Zdaj kamera snema obe.
Dobro?
Pokazala ti bom svojega otroka.
Si me pogrešala?
Zelo sem te pogrešala.
Poleti sem te videla, ne?
Ne, lani. - Zelo sem te pogrešala.
Eno leto je minilo, babica.
Spomnim se...
Moja uboga mama je morala zbrati doto za tri hčerke. Četrta sem bila.
V resnici me ni hotela. Očetova punčka sem bila.
Vedno sem bila z njim.
Oče me je naučil samo jesti.
Nismo imeli vilic.
Rekel je: "Daj, ljubica, tako daj roko.
Primi in nesi v usta."
Tega ne bom nikoli pozabila.
Pa tvoj brat, babica? - Ion.
Povej ji, kako je umrl.
Hodil je v četrti razred romunske šole.
Veliko ovc smo imeli.
Moj drugi brat Gheorghe
je zjutraj šel v šolo.
Ion je imel pouk popoldne.
Ion je zjutraj peljal ovco na pašo
in čakal, da se vrne Gheorghe ter jih prevzame.
Zaradi tega je pogosto zamujal v šolo.
Zamudil je enkrat, dvakrat...
Spomnim se učitelja. Ni bil slab človek.
Samo...
Jezen je bil, ker je bil Ion v resnici dober učenec.
Potegnil ga je s stola in mu zlomil nogo.
Koleno mu je zlomil.
Na koncu je umrl.
Potem...
Ljudje so hoteli mojega očeta prepričati,
naj toži učitelja.
Njegova žena je bila moja učiteljica v prvem razredu.
Oče je rekel: "Ne. Pravkar sem pokopal sina.
Naj imajo vsaj njegovi otroci očeta."
In tako mu je odpustil.
Je pa izgubil malega Iona.
Spomnim se še.
"Poglej to.
Imeli smo težave...
Dovolj. Utihni.
Pojma nimaš, bedak!
To steklenico ti bom razbil na glavi!
Nazaj na delo!
Ubil te bom!
Nisi opravil svojega dela! - Vse sem naredil! Niste mi plačali!
Ne dotikajte se me! - Ubil te bom!
Poberi se, delam!
Nekoristen si!
Nekoristen si. Povsem nekoristen!
Niti ene stvari ne znaš narediti!"
"Kaj naj rečem o današnjem dnevu?
Moj šef...
Moj delodajalec, kot pravijo...
Brez razloga me je napadel.
Poskušam najti nekoga, da bi me peljal v bolnišnico.
Zdaj ne morem voziti.
Ne morem premakniti noge.
Niti vleči je ne morem za sabo ali se je dotakniti.
Bomo videli, kako se bo vse to končalo."
ZDRUŽENJE ZA PRAVNE ŠTUDIJE IMIGRACIJE
"Potrebujem pravno pomoč"
"Zlorabljanje moldavskega delavca v Italiji"
Sedite.
Dobro.
Potisnil me je v viličar.
Koža se je... Kako naj rečem? Izmaličila.
Šel sem v bolnišnico.
Dobro me je.
In poleg tega...
Dokument imam. Nagnal me je.
Rekel je: "Nor si.
Pokazal ti bom, kako nor si. Nagnal te bom."
Razumete, prisilil me je... V preizkus duševnega zdravja.
Tu sem bil na preizkusu.
Na jok mi gre ob tem.
Ko te nekdo tako označi za norega...
Kaj se je zgodilo potem?
Pokazal vam bom, imam...
Vse dokumente psihiatra imam in podobno.
Vse sem plačal sam. Tega stroška ni nikoli poravnal.
Lahko zahtevamo povračilo stroškov.
Neverjetno.
Tu je koledar. Vse nadure so na črno.
Tako kot piše tu, ne?
Ne.
Na koncu leta jih uniči. To sem skril.
On je naredil vse to.
Zaradi tega sem dobil to.
Šele ko si bila nazadnje pri meni,
sem videl, koliko žalosti nosiš v sebi.
Veliko sem razmišljal o tem, kar si mi rekla.
"Kaj sem naredil tako slabega?
Kje sem naredil napako?"
Vedno sem mislil, da vse počnem za vas.
Pošiljal si nam denar in mislil, da je to dovolj.
Toda pošiljanje denarja domov ni dovolj.
Takrat nisem imela pojma, kaj je revščina.
Pomembneje zame je bilo, da bi bil dober,
da bi me objel, poljubil, rekel, da me imaš rad, varen dom...
Zelo mi je žal,
da vam nisem izkazoval ljubezni, ki sem jo do vas otrok čutil.
Ali pa ne na pravi način.
Upam, da vidiš, da nisem več tak človek.
Zdaj mi je jasno, da sem delal napake.
Če bi lahko zavrtel čas nazaj, bi to spremenil.
Ampak vem, da ne morem. To je nemogoče.
Radu, k duhovniku grem. -Grem lahko še jaz in posnamem nekaj kadrov?
Če duhovnik nima nič proti.
Dober dan, častiti. - Bodi blagoslovljen.
Rad bi govoril z vami.
Upal sem, ker je danes manj ljudi...
Nekaj mi leži na duši.
Moji srednji hčeri je ime Lina.
Odlična je bila v šoli,
a saj veste, kako težko je brzdati otroke.
Zlahka se znajdejo v grehu.
Kaj naj zdaj?
Ugotovil sem, da sem storil nekaj napak.
Nisem imel prav.
Otroci potrebujejo več svobode, kot sem mislil.
Z izobraževanjem, ki ste jim ga omogočili vi, strogi ali ne,
ste jih dobro vzgojili.
Preprečili ste razvratnost in slabe odločitve.
Če je punca doštudirala in dosegla svoje cilje,
ste jo dobro naučili.
Zakaj vas skrbijo vaše napake pri vzgoji vaših otrok?
Zakaj vaš otrok ne razmisli...
Kako vas je zapustil?
Kriviti vas... To je narobe.
"Zdaj lahko grem, ne? - Ja.
Hvala.
Ja, hvala."
"Oprostite.
Ste me hoteli videti? - Ja.
Moje prvo vprašanje je,
zakaj niste prišli v službo.
Kdaj? - Pred dnevi.
Saj sem tukaj. - To nalaga zakon.
Morali bi biti v službi.
Nihče mi ničesar ne pove.
Biti bi morali odgovorni za svoje delo!
Toda...
Niste prišli v službo. To ni kar tako.
Ampak nisem...
Samo zaradi tega vas lahko odpustim.
Ne, čakajte. - Odpoved dajte!
Ne morem. Nočem dati odpovedi.
Vedno sem hotel delati, da bi imel normalno pokojnino.
Zakon je jasen. Podpišite.
Ničesar ne bom podpisal. Govoril bom z odvetnikom.
Zdaj pa dovolj. Ven!
Ne, ampak... - Ven!
Veste, da imam odvetnika, zato se me hočete znebiti.
Jaz tukaj ukazujem!
Ja, vem. - Jaz!
Nikoli niste rekli... - Meni odgovarjate!
Nočem dati odpovedi. Ne bom je dal!"
V redu je, g. Pavel. Še jih bomo videli na sodišču.
MOLDAVIJA
Kar pojdi noter. Jaz bom začel tu.
Nastavila jo bom.
Tako. Malo te bom snemala.
Kako si, babica?
Kako si? - Babičina punčka...
Sem čedalje večja, kaj?
Lepo okrogla. - Seveda. Kar poglej.
Mama in Diana sta imeli v nosečnosti ožji trebuh.
Pravim, da sta imeli v nosečnosti ožji trebuh.
Seveda.
To je punčka. - Ja.
Trebuh je okrogel, če imaš punčko.
Če imaš fantka, je bolj zašiljen.
To je punčka.
Potrebujete pomoč, g. Pavel? - Ne.
Končal bom, preden ti prideš gor.
Bo paradižnik zrasel, mama?
Poleti ga boš prišla jest.
Sladek in okusen bo, ne kot tisti iz trgovine.
Lino zanima, kolikokrat si se poročila.
Trikrat. - Trikrat.
Z očetom se nisi poročila cerkveno, ker je bil komunist.
In ni verjel v Boga.
No, bil je...
Verjel je, a ni mogel ničesar storiti.
Je babico eden izmed mož tepel?
Ne vem. Te je kdo od mož tepel?
Ne, ubogljiva žena je bila.
Vedela sem, kako ravnati z njim.
Presenečen je bil, da imam to moč.
Dobra psihologinja si bila.
Videla si, da je bil napadalen. - Študirala sem psihologijo, veš?
Znašla si se z njim.
Sosedom je govoril: "Kdaj naj bi jo tepel?
Ko grem spat, ona dela. Ko se zbudim, ona dela."
Ko se je napil in hotel narediti škandal, sem pripravila mizo,
mu natočila kozarec vina, umila noge.
Spoštovala ga je.
Rekla sem: "Se bova zjutraj pogovorila."
Kaj je narobe s tvojo glavo?
Odkar si se vrnil, samo kritiziraš.
Nisem naredila tega, nisem naredila onega.
Ker ne uporabljaš možganov.
Ne morem.
Ne glej me tako.
Nehaj. Takoj.
Vedno si se pritoževala otrokom.
Žrtev igraš.
Puncam nisem nikoli rekla ničesar slabega o tebi.
Nisem... - Blatila si me pred njimi.
V otroštvu je bil vsak večer tak. Neskončni prepiri.
Takrat sem hotela samo hitro odrasti
in pobegniti od tu.
Zdaj sem lahko tu, kjer boli,
dokler bo treba, da vsi zacelimo svoje rane.
Daj, Liuda, počisti to, da zalijem.
In odtrgaj korenine.
To je cvet. - Zakaj si ga odtrgala?
Zakaj si dala to sem?
To je cvetje.
To ni.
To je plevel.
Daj to svečo.
V spomin nanju.
Dobra sta bila. Naša družina obstaja zaradi njiju. -Pohiti.
Kdove, kaj bi bilo brez tvoje babice.
Samo pohiti. - Rodila si se po njeni zaslugi.
Naj počivata v miru.
Tvoj dedek se je iz vojne vrnil s težavami.
Pretres možganov je imel, ubožec. Živčen je postal.
Rad je pil žganje.
Želodec mu je otopel.
Ja, ni pil iz užitka.
Govoril sem. - Oprosti.
Torej...
Moja mama je skrbela za vse.
Ona je kuhala tudi žganje.
Pravzaprav je ona naredila vse.
Našla je pomoč za žetev, pridelovala vino...
Če potrebuješ voz, reci mami. Traktor? Vprašaj mamo.
Potrebuješ mojstra? Povej mami, nekoga pozna.
Oče je bil pomorščak. Dober.
Znal je izdelati vse mogoče.
Toda kot človek?
Dobrodušen je bil.
Ko je pil, se je grdo prepiral z mamo.
Če je mama vedela, kdaj mora utihniti,
se je umiril.
Če se ji je razvezal jezik, pa ji tepež ni ušel.
Ko je lahko, je pobegnila. Ko ni...
Ko jo je ujel...
Sprla sta se, potem pa se je on ohladil in je bilo vse v redu.
Mislim, da sta odpustila drug drugemu.
Mislim, da sta njuni duši skupaj in spokojno v posmrtnem življenju.
Nihče od njiju ni umrl z jezo v srcu.
Gotovo je oče obžaloval, ko je umrl.
Po mamini smrti je pogosto jokal.
Kadarkoli jo je kdo omenil, je jokal.
Moja mama mu nikoli ni zamerila.
Nikoli ga ni sovražila.
Tudi ko je storil kaj narobe, je našla razlog, da mu je odpustila.
Halo?
- Zakaj si se oglasila?
Moja sestrična. - Ne bi se smela oglasiti.
Mar ne?
Ti si kriva. Prekinila si navigacijo.
Ja, ampak... - Daj, utihni že.
Nima smisla, da se prepirava.
Kako si, dragi moj brat?
Kdo te je naučil tako voziti?
Zajčki...
Hraniš kunce?
Poslušaj. Kako je med tabo in Tamaro?
Kako je s Tamaro?
Se razumeta ali se še prepirata?
Zdaj, ko so tu otroci, spi v drugi hiši.
Ta teden so otroci pri naju.
Ko vnukov ni... - Takrat pa spi tu.
Skrbelo me je, da sem prišel ob nepravem času. Ne? -Ne.
Ne, vse je v redu. - Ja?
Zakaj pa ne?
Ne vem.
Kaj je bilo narobe z njim, teta Tamara?
Tvoja teta Stela mu je pravila pijanec.
Govorila mu je, naj manj pije.
Name je kričal, da bi morala biti na njegovi strani.
Govoril je, da ne pije.
"Kako naj rečem, da ne piješ, če piješ?"
"Precej sem popil."
"Vse življenje sem sam."
Zveni kot nekdo, ki ga poznamo, ne?
Veš, Lina,
vedno mislim, da bi bilo zanjo grozno kot zame, če bi bil tvoj oče doma.
Za mojo mamo? Zaradi očeta? -Ja.
Povsem prepričana sem, da bi bilo slabše.
Vedno se sprašujem, kako sta ti in moja mama preživeli.
Morda tvoj oče ni tako slab, toda mene je mož tepel,
vrgel me je iz hiše in me kamenjal.
Ko je delal v Španiji, je domov pripeljal svojo ljubico.
Vse mogoče mi je počel.
Zakaj si mu odpustila?
Lina, vedno sem mislila... Ko se najini otroci vrnejo domov
in ko bom dobila vnuke,
jih drug moški ne bi imel rad kot svojih.
Skoraj smo že. - Tudi mi.
Lahko dobim posodo za meso?
Bo ta v redu?
- Ja.
Ja, ta.
Ko bi le lahko dobila stanovanje, vsaj enosobno.
Kaj bi z njim? - Ne morem živeti v tej hiši.
Saj imaš stanovanje, ne?
Ni moje.
Vidim, da že pripravljaš načrte.
Pride čas, ko moraš sebe dati na prvo mesto.
Zaradi stresa sem že imela čir in raka.
Nočem tega spet.
Agresivnost je v teh krajih zastrašujoče pogosta.
Ko sem bila majhna, sem se počutila nemočno.
Pozneje sem postala novinarka in sem poskušala kaj spremeniti s članki.
Zdaj vem, da lahko vplivam na veliko spremembo
samo v svoji družini.
Moja krasna punčka.
Končno si tukaj.
Klical me je odvetnik druge stranke.
Sprašuje, ali lahko najdemo rešitev.
Pogovoriti se bo treba.
Govorim o finančni rešitvi. O kompenzaciji.
Za dodatne opravljene ure
ali za nedostojanstveno ravnanje kot posledica
dokazanega vedenja vašega delodajalca.
Zapomnite si, tožba je dolgotrajna in morate imeti priče,
ki so osebno videle vašega delodajalca
in lahko pred sodnikom prisežejo:
"Ja, videl sem, da je ta človek delal od 8h do 20h
in ob vikendih."
Potem pa je tu še nepremoženjska škoda.
Imamo dokaze. Posneli ste jih.
Toda ocena sodnika za to škodo
se lahko zelo razlikuje.
Utrujen sem.
Jaz... Izčrpan sem.
Duševno in telesno.
Seveda bi rad to končal tako ali drugače,
ampak ne kakorkoli, dostojanstveno.
Odločiti se morate. In to ni lahka odločitev.
Vaša zgodba je zelo dolga in zelo zapletena.
Leta traja. - Ja. Leta.
Po tem, ko ste prestali toliko,
ni lahko reči: "Pa se dogovorimo."
Kar sem videl na posnetkih,
je prava travma, tako telesna kot duševna.
Zaprla bom vrata.
"Dober dan.
Sprejmete ponujen dogovor?
Sprejmem.
Odlično.
Se strinjate z vsem, kar je navedeno?
Se. - Odlično.
Hvala bogu, da je vse to končano.
"Slavljen Bog."
Ja, vse je končano. - "Ja."
Vse je v redu. Vrnili se bomo domov in proslavili.
Ja, proslaviti je treba.
Kot se spodobi.
Vesela sem, da smo izbojevali pravico za očeta.
Denar nekdanjega delodajalca pomeni mirnejšo starost zanj,
pa tudi prepričanje, da je zlo mogoče premagati.
Živjo. Kako si?
Snemate?
Nisi mogla spati? - Ne.
Pisala sem Lini. Odgovorila mi je, ko sem ravno dobro zaspala.
Odgovorila sem... - Prepozno.
Sporočilo me je zbudilo in...
Kaj za vraga je to? - Nočna luč.
Da ne prižigam velike.
Druge so prešibke. In previsoko zame, da bi zamenjala žarnico.
Ne odgovarjaj mi!
Nehaj. Razmisli. Uporabljaj možgane.
Ob živce me spravlja, da ne razmišljaš s svojo glavo.
Preprosto nisi sposobna tega. - Morda res ne.
Kako to misliš?
Potrpežljivo, potrpežljivo...
Ne glede na ves trud nisi dovolj dobra.
Vedno si slaba. Slaba. Slaba.
Vedno sem se bala, da se sama ne bom znašla,
da ne bom preživela, da ne bom imela dovolj denarja.
Tako se on vede. In vedno misli, da nimam prav.
"Zakaj si to dala tja?
Zakaj nisi naredila tega in onega?"
Vedno sem jaz kriva.
Če odrasteš v internatu,
nimaš življenjskih izkušenj.
Ne veš, kakšne naj bi bile družine, kakšen naj bi bil oče do mame.
Pri nas je bilo vedno čudno z mojim očimom.
Nisem se mogla zbližati z mamo.
Ostala sem brez očeta, sem pa še imela mamo.
Potem smo se preselili v njegovo hišo in izgubila sem še mamo.
Pretežko je bilo.
Vem, ljubica. Vem.
Enkrat sem očima udarila.
Nisem hotela, da imate očima. Zato ga nikoli nisem zapustila.
Kmalu boš šla. Imaš svoje življenje.
Tudi jaz bom sprejela nekaj odločitev.
Dobro. Zdaj se umiri.
Odkar se je rodila Aster, imam prvič v življenju občutek,
da so se deli mene, ki so se vedno borili med sabo, le uskladili.
Naučila sem se živeti v krhkem svetu, v katerem ljubezen ne boli.
Aster...
Poglej, vidim naš svet.
Vsak dan se trudim,
da bi moja punčka živela mirneje kot druge generacije moje družine.
Hočem gor.
Hočem sedeti zraven tebe.
Rada te imam, očka. - Jaz pa tebe.
Kaj tam piše?
Kaj piše? - Mi lahko prebereš?
Piše...
Si se razjezila?
Zakaj si se razjezila?
Povedala ti bom, ko boš malo večja.
Zakaj si jezna?
Povej mi.
Povej mi!
Ljubica, ljudje so včasih preprosto jezni.
Zakaj pa si jezna?
Poljubček mi daj in bom bolje.
Tako...
Preberi.
MEDIATRANSLATIONS