Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové,
Taylor Tomlinson!
TAYLOR TOMLINSON: MÍT VŠECHNO
Jak se tady ve Washingtonu máte?
To bylo dementní, co?
Vyjela jsem na podium, jako bych byla z Jonas Brothers.
Bylo to hloupé. A vymyslela jsem si to sama.
Bylo mi fakt trapně, že mě to vůbec napadlo,
ale pak už bylo příliš pozdě to změnit,
protože to chlapi už postavili.
A jde jim fakt dobře to ovládat.
Říkám jim: „Na to se asi můžeme vykašlat, ne?“
A oni: „No, ale my jsme to stavěli asi týden...“
Jo, byla to hloupost.
Díky, že jste to přetrpěli.
Jak se máte?
Moc díky, že jste přišli.
Přiznám se, že se mi profesně hodně daří.
Jo...
Tohle je poslední vystoupení mého největšího turné.
Natáčím třetí speciál pro Netflix.
A nedávno někdo na seznamce použil moji fotku a jméno.
Ano, byla jsem to já.
Po rozchodu jsem šla na seznamku. Proč? Řekly mi to vdané kámošky.
Vdané kámošky nechtějí, abyste byla single a spokojená.
Chtějí, abyste používala seznamky, protože vypadají zábavně a ony nemůžou.
A pak stojí za váma a koukají jako dítě do výlohy obchodu s bonbony,
co nemá peníze.
Zatímco vy bojujete jako o život.
Slyšíte: „Doleva, doprava.“ „Chceš si taky hrát?“
„Jo, strašně moc.
Ale víš jak, já už jsem vyhrála.“
Vdané kámošky nechtějí víc vdaných kámošek.
Mrzí mě, že jste svoji. Jo, sedíte vpředu. Dva příjmy.
Nikdo nechce víc vdaných kamarádek.
Nemáte zábavné novinky.
Ale víte, kdo má zábavné novinky?
My, svobodné holky. Protože děláme chyby.
Většinou mají chlapské jméno.
Víte, co dělají vdané kamarádky o víkendu?
Řeknou vám, že nic moc, že se zas probraly vedle svého vyvoleného.
Když se na to zeptáte svobodné ženy,
řekne, že se probrala v mělkém hrobě!
„A ty jsi na to hrdá? Dělalas to v hrobě?“
„Proč myslíš, že jsme ho vykopali?“
Taky máte kámošku, co si myslí, že je sexy a zábavná,
ale ve skutečnosti se pořád dostává do nebezpečí?
Kdykoli vám vypráví zážitky z randění, tak jí řeknete:
„Jo, v pohodě,
jen s náma možná sdílej polohu. Neustále.“
Jednu takovou mám.
Každý týden mi vypráví ty nejděsivější příběhy.
„V pátek jsem byla v baru
a líbala se se sexy týpkem.
Řekl, že mi něco ukáže, a zatáhl mě do postranní uličky.
A pak vytáhl obrovskou bouchačku a řekl mi,
ať mu navalím telefon, klíče a peněženku.
Zvláštní, ale docela mě to bralo.
Praštil mě do hlavy a probrala jsem se za půl hodiny.
Domů jsem stopovala. Bože, jsem úplně jako Samantha.“
Tak jí říkám, že ji okradl.
A ona na to, že jsem puritánka.
Že jí určitě zavolá. Že má její telefon.
„Však ho poznáš. Sebral mi dech.“
„Spíš ti ho vyrazil, když tě majznul.“
Při rozchodu říkají kámošky leccos.
Snaží se pomoct.
Třeba: „Proč prostě nechodíš se sebou?“
„Říkalas, že mám na víc. Děláš si prdel?
Mám na víc než na sebe!“
„Proč nejsi třeba na rok single?“
„Proč máš v uších pořád sluchátka?
Protože bys jinak pořád myslela na smrt.“
Poslední rozchod byl jiný.
První rozchod od doby, co jsem na Netflixu.
Před Netflixem mě kámošky vždycky hodně podržely.
Utěšovaly mě, byly tam.
Ale když jsem procházela rozchodem po Netflixu, řekly mi:
„Jasně, ale máš práci snů, takže...“
Podívaly se na můj ubrečený obličej
a řekly, že nemůžu mít všechno.
Byla jsem naštvaná.
A pak jsem o tom přemýšlela a řekla si, že taky nechci, aby ostatní měli všechno.
Proto dělají ty dokumenty o Marilyn Monroe,
kde říkají, jak byla smutná.
A my se z toho radujeme.
Nikdo to ostatním nepřeje.
Má perfektního partnera? Přece nebude mít i práci snů?
S prací snů si nezasloužíte lásku.
Jestli má někdo práci i partnera snů,
přinejmenším by měl mít rozvedené rodiče.
Ideálně po smrti.
Tak to prostě chodí. Jako malá jsem si myslela,
že jste buď sexy, nebo máte milou osobnost.
Že je to rozdělené a život je fér.
To mi pomohlo v těžkých chvílích.
„Nevadí, že nejsem symetrická, protože mám skvělou osobnost,
která se určitě každým dnem projeví.
Dorazí s menstruací a dopisem z Bradavic.“
Pak jsem v šesté třídě poznala Kristu, která byla hezká, vtipná, chytrá a milá.
To byla chvíle, kdy jsem přestala věřit v Boha.
Ale tolik lidí mi po posledním rozchodu řeklo přesně tohle,
že jsem se začala cítit provinile, protože tohle je moje práce snů.
Nemůžu uvěřit, že dělám třetí speciál pro Netflix.
Nemůžu tomu uvěřit.
Kariérně mám fakt obrovskou kliku.
Čím víc jsem přemýšlela,
tím víc mi docházelo, že nikdo nemá všechno.
Že se mi fakt daří
a měla bych za to být vděčná.
Že nikdo nemá všechno.
A pak jsem potkala Hugha Jackmana.
A zjistila, že můžete mít všechno.
Ale že na nás nezbylo, protože všechno dostal Hugh.
Hugh Jackman je dokonalý muž.
Vidět ho na vlastní oči byl zážitek, který mě navždy změnil.
Bylo to jako vidět Grand Canyon. Každý by ho měl vidět aspoň jednou.
Ten chlap je div světa.
Jako Niagarské vodopády. Vezmete celou rodinu.
Připravte se na trochu mokra. Bylo to...
Bylo to takhle.
Před rokem a půl jsem byla během turné v New Yorku.
Měla jsem zrovna volný den.
Šla jsem s Dustinem, jeho ženou Melissou
a pár dalšími spokojenými kámoši
na Broadway na The Music Man, kde hrál hlavní roli Hugh Jackman.
Byl to dobrý muzikál? Netuším.
Ale celou dobu tam byl Hugh Jackman.
Měli to nazvat
„Máme Hugha Jackmana, kdo ho chce vidět?“
Skvělý muzikál. Na konci se vraceli, ukláněli, všichni tleskali.
A jeden z herců říkal, že probíhá speciální týden,
protože se snaží vybrat peníze pro charitu.
A že Hugh podepíše rukavice, které měl na sobě,
a ty se budou dražit.
Takže jsem se podívala na kamarády a řekla...
„Mám peníze.“
„Za tohle chceš dát svoje peníze za Netflix?“
Tak říkám, že nemám žádnou rodinu.
Nikoho nemám a rovnátka už jsem měla.
„Když nemůžu mít všechno, budu mít aspoň ty rukavice.“
Navíc je to super story.
Když jste v televizi a ptají se vás,
za co jste utratili peníze, jestli za auto nebo tak,
tak jim můžu říct: „Moje první drahá věc, co jsem koupila,
byly Wolverinovy propocené rukavice.“
Něco, co by udělal spíš chlap.
Takže jsem se zúčastnila té aukce. A šlo to dobře.
Protože nemám co ztratit a pro koho žít.
A šlo to tak dobře, že jsme zůstali jen tři.
Já, jedna starší paní vpředu
a naprosto neuvěřitelně Jake ze State Farm.
Fakt je to pravda. A nerada to zmiňuju,
protože to pak zní, že vyprávím sen.
V tom snu se snažím získat rukavice.
Jake si myslí, že je uloví.
„Ani nápad, chlapečku, jsou moje.“
Pak z nějakého důvodu přicválá Flo z Progressive na koni.
Počkat, kdo to je? Přijel tygr Tony na kole.
Má hotovost.
Je to ztracené. Na něj nikdo nemá.
Takže jsme v aukci my tři.
A podle mě Jake pochopil,
že to my dvě potřebujeme víc než on.
Takže z toho jako dobrý soused vycouval.
Jo.
Je to mezi mnou a tou ženskou. Je to jako ping pong.
A musela jsem mít nějaké zatemnění mysli.
Skončili jsme na čísle, co jsem neviděla od dob půjčky na vysokou.
A stejně jako na tehdy jsem se rozhodla, že na to kašlu.
Už chtěli říct „prodáno té paní vpředu“,
když Hugh Jackman přerušil dražitele a řekl:
„Než aukce skončí, chtěl bych říct,
že jsem dojatý štědrostí publika.
Víte...
ty rukavice jsou dvě.
Kdybych podepsal obě,
nevadilo by vám nabídnout stejně?“
A podíval se přímo na mě.
Hele, nikdy jsem neplatila za sex...
ale za oční kontakt s Hughem Jackmanem jsem vysolila 7 000 dolarů.
Díky za potlesk. Byl to drahý vtip.
Prý: „Dá se to odečíst z daní.“ „Nebojte, to si pohlídám.“
Ráda bych řekla, že to bylo kvůli charitě.
Ale já na ni úplně zapomněla.
Moc jsem pak neposlouchala. Mluvila jsem s rukavicí.
„Měla jsi v sobě jeho prsty. Jaké to bylo?“
„Překvapivě něžné.“
„Věděla jsem to.“
Ráda to vyprávím. Vím, kdo chodil do kostela,
podle toho, kdo se smál u „mám dvě“.
„Jo, Bibli mám načtenou.
Vím, když se chystají přeříznout dítě.“
Seznamky asi nebudou pro mě.
Nedávám to.
Používá je tady někdo?
A je tady někdo, kdo je nikdy nezkusil?
To se mi nelíbilo.
Kéž bych se neptala.
To nafoukané hučení.
Vůbec se mi to nelíbilo.
Jestli je neznáte, řeknu vám, jaké to je.
Na každém profilu v seznamce najdete šest fotek
a každá vypadá jako fotka někoho jiného.
A pak na ně jdete čekat do kavárny.
„No tak, fotko číslo tři.“
A pak přijde a říkáte si: „Sakra, čtyřka.“
Nemůžete odejít.
Musíte tam 45 minut sedět a usmívat se,
přestože už mu nenapíšete.
Je to trochu jako Joel Osment v Šestém smyslu.
„Ještě neví, že je po smrti.“
Seznamky jsou fakt trapné.
Není to rande naslepo, ale je to rande s hodně dioptriemi.
První rande je pohoda. Večeře, drinky, klasika.
Ale pak nevíte, co byste měli podniknout na druhém rande.
Říkáte si: „Do prdele, nemám záliby ani koníčky.
Jsem tři vačice na sobě v dlouhém kabátu,
co napodobují někoho, koho viděly před 8 lety na ulici.“
Takže si otevřete internet a hledáte „nápady na rande 2023“.
Můžeme dát bowling.
Říkáte si, jak se uživí bowling?
Z druhých rande.
Bowling nebo mini golf.
Je laser tag opravdová věc?
Jste zvyklí dělat to, co dělají v církvi,
když se snaží jeden druhého neosahávat.
„Zavaž si ty bowlingové boty.
A pak se zavaž mně.
Prsty tam do těch děr, ne do mých.
Vyber si kouli.“
Jsem introvert. A proto je to pro mě těžší.
Extroverti rádi poznávají nové lidi.
Z nějakého důvodu to tak je.
Proto vám jde nezávazný sex.
Když to tak vezmete, známost na jednu noc znamená poznat někoho co nejintenzivněji.
Jako introvertovi mi nezávazný sex nejde.
Nemám si co říct s ostatními komiky, co si vypráví příběhy o sexu s fanynkami.
„Měl jsem sex s jednou holkou a ztratil zájem, když bylo po všem.“
„Jo, jasně. Mám to stejně, když musím v obchoďáku na velkou.“
Protože mám hotovo a můžu jít.
Ale to jsou ti nejzábavnější kamarádi. Ti, co mají často nezávazný sex.
Kámošce s Tinderem volám každé pondělí. „Tak co víkend?“
„Super. Pamatuješ toho týpka, co mi říká ty krásný věci, Taylor?“
„A co je podle tebe krásný?“
A ona: „Mám ráda, když mi říká, že jsem coura a štětka.“
Bože.
„Jestli máš ráda, když ti říká, že jsi štětka,
rodiče tě museli vážně milovat.“
Je to sexy, protože to člověk nikdy předtím neslyšel.
Kdyby mně někdo v posteli řekl, že jsem štětka,
vyletěla bych.
„Takhle mi říká otec.
To je jen pro rodinu. Měj trochu respekt.
Rozhlédni se.
Je tohle sex, nebo Díkůvzdání?“
Tohle fakt ne.
Chci slyšet něco, co neznám.
„Našetřili jsme ti peníze na vysokou.“
„Máš moc hubené ruce.“
„Líbil se mi tvůj speciál na Netflixu.“
Nemám to s tátou lehké. Makám na tom. Na terapii, ne ve vztazích.
Dřív jsem přidala do skupiny tátu a bývalé přítele a psala:
„Dneska si nefandím. Čí myslíte, že je to chyba?
Můžete to probrat.“
Děsíte mě. Lidi se tomu většinou tak nesmějí.
Ten je většinou pro mě. Je vám něco?
Mám vás ráda. Jste super.
Jedna kámoška je taková extrovertka, že půjde do trojky.
Říkám: „Fakt?“
„Jo. Ty bys do toho nešla?“ Říkám: „Ne.“
Já bych se dvěma lidmi nešla ani ven.
Nikdy jsem si neříkala na prostřední sedačce v letadle
„kéž bychom byli nazí“.
Vztah s dalším extrovertem bych nezvládla. S jedním jsem bydlela.
První týden se ptal, jestli nepozveme pár lidí.
Říkám: „Jestli se mnou nechceš být, tak to řekni.“
Chceš pozvat pár lidí?
Chceš mě zabít?
Pokud jako extrovert chodíte s introvertem,
pochopte, že chtít si pozvat společnost
je jako chtít po nás anál.
Změní se nám výraz.
„Počkej,
ty máš snad narozeniny?“
Chceš toho po mně fakt hodně.
Žiju teď sama. Je to boží.
Můžu klidně spát uprostřed postele.
Je to super.
Jím všechno, co koupím.
Sním to, nebo vyhodím.
Tak vypadá moc. Jo.
Když doma ucpu záchod, nemusím to řešit hned.
Tak vypadá svoboda.
Když jsem žila s chlapem, nechtěla jsem, aby věděl, že jsem člověk.
„Prosím, záchode, vezmi si to do kanálu.
Pamatuj na naši dohodu.“
A teď? Od čeho jsou na záchodě poklopy?
„Chceš vidět oblohu? Tak dělej svoji práci.“
Až do 30 jsem se bála být sama.
Ta představa mě děsila.
Skákala jsem ze vztahu do vztahu.
Strašně jsem se bála, že umřu sama.
Teď jsem starší a vím, že sama neumřu.
Nechodím přece na túry sama.
Když umřu, někdo tam bude.
Doktor, vrah, bude tam nějaký svědek.
Ale poslední rok jsem single
a byl to ten nejklidnější rok mého života.
Bylo to super.
Každý den se probudím a vím, že mě kromě mě dneska nikdo nerozbrečí.
Ten klid je k nezaplacení.
Být sama není na prd.
Na prd je randění a to je něco, co dělat nemusíte.
Randění je na hovno.
Ten neustálý tanec mezi nadějí a zklamáním.
Člověk si připadá jako plyšák ve výherním automatu.
„Jo, teď to klapne. Ne, teď ne.“
„Tak jo, teď.“
„Proč jsem to říkala ostatním? Trapas.“
„Jen mě posouváš kvůli jiné. Jasně, rozumím
Chápu.“
Jak člověk stárne, věci se mění.
Měla jsem kámošku, které jsem po pár týdnech zavolala.
Říká mi: „Našla jsem na seznamce spřízněnou duši.“
Takhle jednoduše. Na jaře se vdává.
Léta jsme ležely na stejné hromadě plyšáků.
Na chvíli zavřu oči, a když je otevřu, je venku za sklem a říká:
„Neboj, taky na tebe přijde řada!“
Ráda jsem ta neutrální kámoška, co nerandí.
Když vám táhne na 30, rozchody jsou čím dál bolestivější.
Půlka kámošek je zasnoubená
a ta druhá prochází rozchodem s člověkem, se kterým chtěly zestárnout.
Jedna půlka mi volá,
že se budou brát, ta druhá, že jsou moc staré.
A já: „Jdu si do Taco Bell pro jídlo, chceš něco?“
Taco Bell se hodí vždycky.
Být single oceníte nejvíc,
když sledujete něčí rozchod.
Je to hrozné, ale je to tak.
Kámoška po rozchodu sleduje bývalého na sociálních sítích.
Snaží se brát to sportovně. Začátečnická chyba.
Její ex zveřejnil fotku s novou přítelkyní,
která je modelka.
Všechny jsme jí volaly.
„Ahoj, jak je? Už jsi dneska byla online?
Říkaly jsme si, že bychom si daly den bez elektroniky.
Mohly bychom vypnout telefony a jít si sednout do přírody.
Možná si otevřít Bibli a něco si přečíst.“
A ona: „Viděla jsem to.“
Volaly jsme pozdě. Tak se ptáme, jestli je v pohodě.
A ona: „Byla bych radši, kdyby byl s chlapem.“
A my: „Trish, ty to máš těžký.
Proč by bylo lepší, kdyby byl s chlapem?“
A ona říká:
„Protože kdyby mě nechal kvůli chlapovi,
tak by to bylo tak, že chtěl něco, co já nikdy nemůžu být.“
A my: „No, ale to je přece tak trochu... To přece...
Ne!
Ne, jsi fakt hezká.
Ale jako modelka? To je trochu jiná...
Koukni na nás. Kdybys byla modelka, tak my taky.
A my nejsme modelky. U nás září naše osobnosti.
Jsi v trochu jiném týmu.“
Další kámošku přítel podvedl. Šílené. Dneska nemůžete podvádět.
Nežijeme v devadesátkách.
Telefony sledují každý náš krok.
Přijde se na to. Když koupíte bokovce kytky,
manželka dostane SMSku z banky.
„Všimli jsme si, že Steve je pozorný.
Vypadá to jako podezřelá aktivita.
Víme totiž, co je zač.“
Pokud jste single, měly byste trávit čas s vdanými kámoškami.
Hrajete pro ně důležitou roli.
Miluju jít sama s jiným párem na večeři nebo do kina,
protože je super setkat se s nimi před restaurací a vědět,
že se právě pohádali cestou v autě.
Myslíte si, že to umíte skrýt.
„Teď si užijeme večer a doprobereme to pak.“
Přijdete celí uřícení: „Rádi tě vidíme.
Jsme rádi, že jsme tady...
Přinesli vodu? Už tady na nás měla čekat.
Můžete nám přinést vodu?
Potřebujeme nějak zaměstnat ruce, abychom se nepozabíjeli.
Jak se máš? Povídej.
Ať se na ni nemusím dívat.“
A pak jim řeknete, jak vypadá svět randění.
Vyprávíte jim o podvodnících, ghostování a deepfake AI pornu.
A víte, že až se za pár hodin vrátí do auta...
„Vím, že to neříkám dost, ale jsem za tebe moc rád.“
Když vás pozvou na grilovačku, běžte.
„Co byste potřebovali?
Led? Dezerty? Perspektivu?“
Víte, co je nejlepší na tom, být single?
Rozhodně to, že nemusíte nikoho představovat rodině.
Představovali jste partnera rodině?
Není to o tom představit partnerovi rodiče.
Vůbec ne.
Chcete partnerovi ukázat, proč jste na něj někdy hnusní.
Berete svého partnera zpátky na místo činu.
„Vidíš? Ty příběhy jsou pravdivé.“
Nechcete, aby měl rád vaše rodiče.
Chcete, aby odešel a říkal: „Panebože.
Tví rodiče jsou...“
„Já vím.“
„Vážně, jak jsi vůbec...“
„Netuším.
Ale možná by na mě lidi neměli být tak tvrdí, když se chovám jako kráva.
Možná teď, když máš všechny informace, chápeš,
že by to se mnou mohlo být mnohem horší.
Ale fakt se snažím a...
zasloužím si cestou domů zastávku v obchodě.
Jak dlouhou chci.
A chci jezdící košík,
ne tahací.“
Bacha, když představujete rodiče.
Rodiče se ne vždycky chovají jako rodiče.
Moji rozhodně ne. Kdykoli někoho přivedu, tak mě shazují.
Udělala jsem vše správně. Rozhovor v autě.
„Pamatuj si, že ti lidé uvnitř nejsou tvoji kamarádi.
Cokoli řeknou, neber si to osobně. Jsou prostě takoví.
Chceš si to napsat na ruku?
Kdyžtak se podívej na moje tetování.“
Pak jdete dovnitř,
připravení, že se rodiče předvedou,
a rodiče přijdou seshora
a celou dobu jsou naprosto skvělí.
Je s nimi sranda, jsou v pohodě.
Táta má na sobě havajskou košili a roztančeně všem dolívá pití.
Říká spoustu progresivních věcí, které jste nikdy neslyšeli.
„Dáš si ještě pivo? Měli bychom skočit na golf.
A jaké preferuješ oslovení?“
A když později sedíte zpátky v autě, jste jako konspirační teoretik.
„To nebylo... Byla jsem tam, ale nevím, co se stalo.
Nikdo mi neřekne, co se nestalo, a já vím o všem.“
A váš přítel říká:
„Nechápu, o čem jsi mluvila. Jsou super.“
A vy říkáte: „Ne.
To teda nejsou.
Nevím, co tam bylo za Reptiliány,
ale to nejsou ti, co mě zlomili.“
A když vidíte rodiče příště, řeknou:
„Jasonovi jsme se líbili.“ A já: „Vím, co děláte.“
„Nechce nás poznat tvůj terapeut? Slyšet to od nás?“
„Už abyste leželi v hlíně.“
„Chceme kremaci.“
„Rozházím váš popel tam, kde ho Bůh nenajde.
Uvidíme se na Velikonoce.“
I terapie je lepší, když jste single. Máte na tyhle věci čas.
Když jste ve vztahu, půl terapie strávíte tím,
že mluvíte o všem, s čím partner nechodí na terapii.
Když jste single, to je hodina týdně.
Příliš mnoho času. Musíte začít dělat úkoly.
Po posledním rozchodu
jsem každý týden chodila se spoustou věcí.
„Víte, co jsem si uvědomila? Moje základka?
Byla naproti hřbitovu.“
A ona: „Dobře. A?“
„To ještě nevím, ale určitě to mělo nějaký vliv, ne?
Jsem snad doktor? To je vaše práce.
Pohrabala jsem se hluboko uvnitř a vytáhla něco děsivého.
Byla jsem statečná. Kde je odměna?“
„Jste statečná, má nejlepší klientko.“
Chci zjistit, jestli jsem nejlepší klientka.
Neřekne mi to. Zkusila jsem to.
Zjistím to jedině tak, že se spojím s jednou z dalších klientek.
A pak jí obě přes víkend
zavoláme.
Každá zvlášť.
Ve stejnou chvíli...
že se chceme zabít.
A uvidíme, čí hovor vezme.
Obě to chceme ukončit. Koho tady chcete?
A ten, kdo vyhraje, to zkusí s někým dalším.
Bude to takové play off.
Takové mistrovství světa v bláznovství.
Na terapii řeším úzkost.
Už léta. Trápí ještě někoho úzkosti?
Má někdo záchvaty úzkosti?
Byl někdo z vás na pohotovosti kvůli záchvatům úzkosti?
Pár z nás! A mysleli jste, že to je infarkt?
Jo. Nakonec zjistíte, že je to infarkt mysli.
Pobavím vás.
Jela jsem na pohotovost, protože jsem usnula s AirPody.
Po probuzení jsem myslela, že jsem jeden spolkla.
„A v půlce ses otočila, protože to bylo hloupé?“
Ne, dojela jsem až tam. Prohlédli mě.
Kéž bych mohla říct, že se to stalo kdysi dávno,
ale víme, jak dlouho existují AirPody.
Celý život mám problém se spaním.
Než přišly AirPody, usínala jsem s normálními sluchátky.
Poslouchala podcast, abych se zklidnila.
A ta stará sluchátka byla drátová.
Když jste jedno spolkli, dalo se vytáhnout.
Ale pak jsem začala spát s AirPody.
Před pár lety, je fuk kolika,
jsem usla se dvěma AirPody a probudila se s jedním.
A myslela jsem, že jsem ho spolkla.
Jako dítě. Nebo pes.
Přesvědčila jsem sestru, aby mě odvezla na pohotovost,
a zkazila tím všem Štědrý den.
Přijeli jsme na pohotovost,
kde jsem musela říct třem ženám na recepci, proč tam jsem.
„Asi to slýcháte velmi často,
ale zdá se...
že jsem...
omylem...
ve spánku...
spolkla...
AirPod?“
Vysmály se mi.
„AirPod? Jsou docela velké.
Fakt velké.
Jak byste spolkla...“
„Můžeme přestat kolektivně řešit,
co dokážu spolknout?“
„Tak to jste musela být na škole oblíbená. Pojďte.“
Tak sedím v čekárně a čekám na doktora.
Nevím, co jsem čekala, že doktor udělá,
pokud jsem opravdu spolkla AirPod.
Rozhodně mě neotevřou.
Řeknou, že tam je
a ať se cestou domů stavím v Taco Bell.
Taco Bell se hodí vždycky.
Nevím, co jsem si myslela, že mi ten AirPod udělá.
Co když je nabitý?
Co když mi usmaží vnitřnosti?
Začne hrát písničky z Glee a všichni je uslyší?
Ségra: „Vždyť jsi je smazala.“
„Ne všechny. Některé jsou super.“
Než přišel doktor,
druhá ségra mi zavolala a říká:
„Pod polštářem jsme našli ten AirPod.
Chceš se uklidnit a vrátit se domů?“
Bylo mi tak trapně.
Chtěla jsem se co nejrychleji vypařit.
Ale ségra říká:
„To nemůžeš. Budou si myslet, že se ti něco stalo.“
„Jo, stalo. Odcházíme!“
„To je nouzový východ.“
„Ale já jsem v nouzi. Jdeme!“
To je můj problém s pohotovostí.
Když máte záchvat úzkosti, nemáte kam jinam jít.
Vedle pohotovosti by mělo být další oddělení,
oddělení úzkosti.
Dávalo by to smysl.
Na pohotovost půjdete, když vás někdo pobodá.
Tam vám dají formulář, protože co je v tu chvíli lepšího.
A na oddělení úzkosti půjdete,
když víte, že je ve vás něco špatně, ale nevíte co.
„Je to buď rakovina nebo ďábel. Musí to ven.“
A tam vám dají formulář, kde se píše:
„Vím, že je to pravděpodobně v pohodě, ale...
svědí mě kosti. Fakt nevím!
Potřebuju doktora, aby mi řekl, že jsem hloupá.“
Vím, že jsem řekla, že mám problém se spánkem.
Neposílejte mi po téhle show žádné články.
Vím, že to myslíte dobře, ale přísahám, že jsem četla všechny.
„Tři tipy pro lepší spánek!“
Jsou to pořád dokola ty samé věci.
„Nastříkejte si o půlnoci
levandulovou vodu na studenou stranu polštáře.“
Jsem snad čarodějnice?
„Ujistěte se, že máte v ložnici tmu a ticho.“
„Mám mít v ložnici tmu? Já jsem ale kráva.
Celou dobu spím pod disko koulí. To jsem netušila!
Tak jo. Tma, ticho. Hotovo!“
„Co nechat telefon na noc v jiné místnosti?“
„Co kdybyste nechala dítě venku?“
Ne že bych měla něco proti radám. Jen už jsem otrávená.
Mám to s tipy na spánek asi jako spousta lidí s pornem.
„Všechno normální už znám.
Pošlete mi něco divného.“
Na něco se zeptám.
A je v pohodě, pokud nikdo neodpoví.
Ptám se každé vystoupení, nic zvláštního.
Pokud máte tip na lepší spánek, který jsem podle vás neslyšela,
a já četla každý článek a slyšela každý podcast...
Ptám se na tohle každého publika.
Jestli máte tip na lepší spánek, který jsem podle vás neslyšela,
zvedněte ruku a povězte mi ho.
Jestli se někdo zeptá, jestli jsem zkoušela apku Calm meditation,
nechám vás vyvést.
V pohodě, jestli nic nemáte. Nebo máte? Jeden člověk se hlásí.
Co pro mě máte?
- Masturbace. - Masturbace?
Děláte si prdel?
Myslíte, že jsem nemasturbovala?
Já se ke spánku neukládám, ale umasturbovávám. Další.
Tak jo.
Co máme dál? Díky za pokus.
Co máte vy?
Dvě věci?
Udělám je postupně? Dobře.
Uděláte stojku.
Udělám stojku u zdi? Dobře. Jóga? To ne.
To zní, že na tohle bych musela být víc sexy. To nejde.
Dobře, chci slyšet konec.
Takže stojka u zdi.
Jen pár sekund.
Jen na pár sekund. Jasně, slečno z plakátů.
Takhle mluví sexy lidi.
„Prostě udělej na 10 sekund stojku. Nic těžkého.“
Někteří z nás mají vysoko těžiště.
To je jedno. Pokračujte.
A pak spíte obráceně.
Spát v posteli obráceně.
O stojce jsem neslyšela, ale o tom spaní jo.
Změní to vnímání postele.
Zmate to tělo. Jasně, zmást se ke spánku.
Dobře. Půlku toho znám.
Takže dobrá práce. Napůl.
Má někdo něco opravdu divného?
V pohodě, jestli ne. Jen jsem zvědavá.
Kdo to byl?
Tak jo, co máte?
Poslouchejte ho mluvit.
Koho?
Mého manžela.
Mám poslouchat vašeho manžela mluvit?
Chcete dostat kopačky?
Nebo se ho snažíte zbavit?
„Tenhle je k mání.
Pořád jen mluví. Nakonec usnete.
To vám garantuju.“
Dobře. To byla sranda.
Tak to byla malá ochutnávka rozvodu.
Tak tohle jsem ještě neslyšela.
Je to novinka.
„Vezměte si ho, než mě unudí k smrti.“
Tak jo. Poslední. Co máte?
Poslouchejte něčí telefonát v jiné místnosti.
Poslouchala jsem mámu, jak mluví s babičkou...
Poslouchala jste cizí telefonát z jiné místnosti?
Mámu, jak mluví s babičkou?
Prospala jste snad, když jsem říkala, že žiju sama?
Ta předchozí holka mi aspoň někoho nabídla.
„Zkoušela jste poslouchat hlasy lidí, co vás milují?“
Kéž bych mohla!
No, tak to bolelo.
Řeknu vám nejlepší tip, co jsem slyšela.
Bylo to před pár měsíci.
Jedna paní vpředu říkala, že má tip.
Řekla mi,
že když nemůže spát, leží 10 minut na podlaze v kuchyni.
Tak jsem se ptala, co se stane pak.
A říká: „Pak se vrátím do postele a spím.“
V podstatě na sebe uplatnila drsné rodičovství.
„Nemůžeš spát?
Některé děti nemají postele.
Běž si na 10 minut lehnout na studenou podlahu.
Pak si budeš postele vážit.“
A víte co?
Fungovalo to.
Fakt to fungovalo.
Dělám to v hotelových koupelnách.
Měla jsem hodněkrát COVID, ale...
Chci si poradit s úzkostmi.
Bez nich bych byla jiný člověk.
Strachování mě každý den stojí tolik energie.
Nepomáhá.
Vůbec vás na nic špatného nepřipraví.
Říkala jsem terapeutce, že vím, že je mi k ničemu.
Říkám: „Znáte ten citát, že ‚kdo se bojí, trpí dvakrát'?“
„Který filozof to řekl?“
Hledala jsem to. Je to z Fantastických zvířat.
Vyhledala jsem si to před ní.
„Který filozof to řekl?“
„Newt Scamander. Do prdele.
Už nevím, kde jsem to četla.
Můžeme na to zapomenout a pokračovat?“
Bez úzkosti bych byla jiná osobnost,
protože spoustu rozhodnutí dělám ze strachu
a spoustu jich ze strachu nedělám.
Koukám pořád dokola na ty samé seriály, protože mě uklidňují.
Vím, co čekat.
Pořád chodím se stejným typem lidí, protože vím, co čekat.
Máte „typ“? Ne. Trpíte úzkostí. Zajděte si s tím.
Mám tři mladší sourozence.
Jsou z generace Z, jsou queer, mají vážný vztah
a jsou ze mě zklamaní pokaždé,
když začnu chodit s dalším hetero bělochem.
„No tak, Taylor. Píchej na patriarchát.“
„Hele, jo? Vždyť s nima píchám.“
Víte, jak těžké je být s hetero chlapama, když máte kolem sebe tři queer vztahy?
Queer vztahy jsou ty nejkrásnější, nejkreativnější vztahy.
Ségřin vztah je jako z romantické knížky.
Když měla těžký týden a já se ptala, jestli je v pohodě, říká:
„Partnerka mi koupila moje oblíbené jídlo
a přinesla mi písek z pláže, kde jsme měli první rande.
A víš, jak jsem jako malá chtěla tu panenku?
Našla ji na eBayi.“
Tak se ptám, jestli ji podvádí.
A ona: „Cože? Ne! Ale poslouchá mě a pamatuje si, co říkám.“
„Cože? Ne. Projdi si její telefon.
Je to zvláštní. Projdi jí telefon.“
Tak se mě ptala, co já a můj kluk.
Tak říkám, že pohoda.
Že mi koupil hot dog,
protože si chtěl jeden dát a já jsem tam byla taky.
Byla to fakt romantika.
Říkal: „Co? Aha, sorry. Tak prej dva hot dogy.“
Nechci na vás být hnusná, chlapi.
Ale jste na sebe ve vztazích hrdí skoro pro nic.
Je neuvěřitelné to sledovat.
Hetero chlap dá svíčku do koupelny a řekne,
že kvůli mně změnil celý svůj život.
„Vždyť jsi ji ani nezapálil.“
„Když se k ní nahneš, ucítíš levandulovou vůni.“
„Klidně bych tu svíčku vyměnila za trochu empatie.“
Víte, jaké je vysvětlovat empatii vysokému, pohlednému bělochovi?
Je to náročná konverzace.
„Představ si, že jsi já.“
„Ale já nejsem ty.“ Dobře.
„Na to se toho nedá moc říct. Představ si, že se cítíš jako já.“
„Necítím.“
„Dobře.
Představ si, že by ses mohl cítit jako já.“
„To se nestane.“ „Fajn. Představ si, že jsi basketbalista.“
„Dobře.
Co dál? Tohle je dobrá hra.“
„V téhle analogii jsi basketbalista.
A jsi skvělý týmový hráč.
Máš rád svůj tým. Děláš pro něj všechno.
Ale nevšímají si toho.
Neváží si tě za to, co všechno děláš,
za to, jak skvělý jsi.
A tenhle týden tvůj tým
zapomněl na tvoje narozeniny.
Jaký z toho máš pocit?“
„Je to na prd.“
„Jo!“
Donutit sexy chlapa k empatii je jako udělat ženu.
„Ani hnout!
Jsme tak blízko. Je to jen alarm auta. Soustřeď se.
Byla to taková dřina.“
Přemýšlela jsem, jestli jsem bisexuální, nebo jsem jen zkoukla Euforii moc rychle.
Snažila jsem se být se ženami, ale nevím, jak se jim zalíbit.
Vím, jak se zalíbit chlapům. Ošálíte je.
Počkáte, dokud se jim trochu nelíbíte.
„Nelíbím se ti.“ „Jo, líbíš.“
„Nelíbím.“ „Líbíš.“
„Nelíbím.“ „Fakt jo!“
Tohle děláte, dokud neotěhotníte.
Musíte z toho pro ně udělat výzvu.
„Určitě se mnou nestrávíš zbytek života.“ „Jo? Tak sleduj!“
Jako když chcete, aby dítě vyneslo odpadky.
„Já nechci.“ „Stopnu ti to.“
A už běží...
„Vidíš, ani jsi nevěděl, že chceš jít.“
„No a? Jsem nejrychlejší na světě.“
Balit ženy je mnohem těžší.
Tak nějak choulostivější.
Jako když u jezera házíte žabky.
Balení chlapa je jako prohodit cihlu oknem.
„Je mi to jedno. Chci vidět, co se stane.
Tady žít nebudu.“
Možná jsem sexistka. Jak o tom mluvím, tak to slyším.
Bude to tak. Když mě odmítne chlap,
říkám si, že je debil. Když žena,
říkám si, že ví, o čem mluví.
Mluvila jsem o tom s kamarádkou, protože nechcete...
Je děsivé říct to nahlas, protože se vždycky najde někdo,
kdo vám ukáže Margot Robbie a ptá se, jestli jste vlhká.
Lidi to berou agresivně. Zvláštní.
Musíte to lidem dokázat.
Ptala jsem se na to kámošky a ta říká:
„Sexualita je spektrum.“
Taky koukala na Euforii.
„Já vím, že jsem hetero, protože bych nevylízala holku.
Přijde mi to fuj.“
Tak jsem se ptala sama sebe,
co mi brání v tom, abych vylízala holku.
A není to tak, že by se mi to hnusilo.
Jen jako dospělá nechci být v něčem špatná.
Můj bratr je trans, moje sestry jsou gay a já jsem posera.
Strašně se bojím selhání.
Nezvládnu ani nové koníčky.
Jak mám být dobrá v...
Být dobrá v lízání je jako naučit se na klavír.
Moc ráda bych to uměla. Vytasit se s tím někde na večírku.
Ale nemám čas ani pokoru učit se, kam s prstama.
Nemám.
Zvládnu půlku Jingle Bells. Blbě.
Měla jsem začít ve 12. Tohle už nedoženu.
Vím, jak hrát na klarinet.
Nedělá mi to radost, ale zvládám to úctyhodně.
Mám spoustu let zkušeností.
Ruce i pusa ví, co mají dělat.
Jako malá jsem neměla na výběr.
Řekli mi, ať hraju na klarinet.
Chtěla jsem hrát na piano.
Řekli mi, že můžu,
jestli chci skončit v pekle.
Má ještě někdo z vás náboženské trauma?
Mrzí mě, pokud ne.
Vím, že o tom pořád melu.
Ale pořád si uvědomuju nové věci.
Víte třeba, že když se uděláte, nemáte křičet:
„Tady to máš, Ježíši!“ Víte to?
Kéž by to byl vtip.
Vážně.
Možná nejste z věřící rodiny, ale z puritánské.
S kolika z vás doma nemluvili o sexu?
Zatleskejte. Jo, vidíte?
Teď zatleskejte, pokud s vámi o sexu mluvili.
S kým mluvili?
S vámi? Kolik vám bylo?
Můžu s vámi mluvit?
Jestli nechcete, tak to nevadí.
Já bych se sebou nemluvila.
Souhlasíte s tím?
Potřebuju slyšet souhlas.
Vidíte? Hračka. Takhle se to dělá.
Tak jo.
Super.
Kolik vám bylo?
- Devět. - Devět? Dobře.
To mi přijde trochu brzo, ale asi v pohodě.
Nevím, jak velká jste v devíti byla. No.
A vyptávala jste se, nebo za vámi přišli rodiče?
Máma mě vzala na piknik.
Máma vás vzala na piknik?
Běžte do prdele.
Jako vážně?
Máma vás vzala na piknik,
aby vám vyprávěla o hrůzách sexu.
Jsem z toho úplně hotová.
Nic krásnějšího jsem neslyšela.
Povídání o sexu na pikniku.
Do prdele.
Jaké to bylo, Loralai Gilmorová?
Do prdele.
Takže jste se na nic neptala?
Máma si prostě řekla...
Jo ptala jste se.
Spousta lidí se vyptávala.
Netušila jsem, že je tolik chytrých dětí.
Nevěděla jsem, že se mám ptát. Nikdy jsem se neptala.
Což bylo fakt hloupé.
Jako dítě, než jsem to dostala, jsem měla tři díry.
Pořád mám tři. To vyznělo blbě.
Mám je. Abyste věděli...
Vždycky jsem měla tři. A vždycky budu.
Když vám podvážou vaječníky, zavřou...
To je jedno. Najdu si to.
Odbíhám od tématu.
Vyřeším si to pak.
Než jsem to dostala, měla jsem tři díry. A jedna z nich nic nedělala.
A nikdy mě nenapadlo se někoho zeptat:
„Co dělá tahle nezaměstnaná díra,
která je mezi těma, co tak tvrdě pracujou?
Vůbec mě to nezajímalo.
„Koho to zajímá? Prostě tam je.
Bůh ví, co dělá.
Budu mu prostě věřit.“
Po shlédnutí Obchodníka s hudbou jsem tomu říkala přihrádka na rukavice...
ale to je jiný příběh.
Já to měla takhle.
Když mi bylo 10, přečetla jsem si o sexu v knížce.
Neplánovala jsem to. Byl to šok.
Snažila jsem se na to zapomenout.
A pak mě o dva roky později táta vezl domů
a zčistajasna se zeptal, jestli vím, co je sex.
„Jo, četla jsem o tom. Nechci o tom mluvit.“
A on mi říká: „Musíš mi říct, co to je, abych věděl, že víš.“
Já musela sex vysvětlovat tátovi!
Říkám: „Víš ty, co to je?“
A on: „Řekni mi, co víš, pak ti řeknu, co vím já.
A zjistíme to společně.“
Po každém rozchodu se ptám rodičů na radu.
Neptejte se. Dozvíte se toho příliš.
Ve 20 jsem měla hrozný rozchod.
Utěšovala mě nevlastní máma.
A povídá: „Ve 20 jsem si chtěla vzít jednoho chlapa.
Nevyšlo to a já byla zdrcená.“
Říkám: „To jsem nevěděla.“ A táta říká: „Já jo. Dodnes o něm mluví!“
Tak se ptám, kdo to byl.
A ona říká: „Byl moc fajn. Zkoumal Alzheimerovu chorobu.“
A táta říká:
„A pořád na ni nemáme lék.“
A ona: „No, doufám, že Alzheimera nikdy nedostaneme.“
A on: „Doufám, že jo. Aspoň bychom zapomněli na toho chlapa.“
Dřív jsem si nechávala radit o vztazích od každého.
Dřív jsem se ptala lidí z publika.
Jednou jsem se zeptala páru.
Dva pároví terapeuti, co se vzali.
Viděli jste někdy Oreo s dvojitou náplní?
Je to trochu moc.
To je prostě příliš.
Ale říkala jsem si,
že se jich zeptám.
„Máte nějakou radu pro páry, co se hodně hádají?“
Řekli, že jo.
„Víte, jak mají lidi bezpečné slovo v posteli?
Je potřeba mít ho i na hádky.“
Tak jsem se ptala ženatého kámoše, jestli ho mají.
Vůbec nechápal, tak jsem mu to vysvětlila.
Tak říkal, že jo.
Říkám: „A jaké?“
„Píča.
Ale musím to říct já. Od ní to nefunguje.“
„Myslela jsem spíš něco jako ‚ananas'...“
Dřív jsem se ptala na rady po rozchodu,
protože jsem myslela, že tím na sobě pracuju, ale ne.
Snažila jsem se zjistit, jak co nejrychleji najít další vztah.
Abych na sobě nemusela pracovat. Lidi nechtějí být dlouho single,
protože po nějaké době si začnete všímat,
že některé problémy přetrvávají i po vztahu.
A teď jsem tady jen já.
Žádný partner, jen moje maličkost.
A nikdo mi nehází klacky pod nohy.
Nedávno mi došlo, že na sobě musím pracovat.
Jsem ve vztazích malicherná.
Když jsem single, nenosím parfém.
Ale ve vztahu jo.
Vím, že když se rozejdeme a můj ex ucítí můj parfém,
bude smutný.
A to mi dělá radost.
Nenosím parfém, abych voněla, ale abych trýznila ex.
Byla jsem na prvním rande
a oba jsme měli tři mladší sourozence.
Říkám: „Napíšeme jim a zeptáme se,
co jsou naše největší chyby.“
Pak se divím, že jsem single.
Tak se zeptal bratrů, co je jeho největší slabina.
Napsali, že příliš pracuje.
Že je příliš hodný.
Jeden napsal, že je dyslexik. To mě pobavilo.
Nepřečetl to, ale já jo.
Tak jsem se na to samé zeptala svých sourozenců.
Brácha okamžitě odepsal:
„Očekáváš, že ti chlapi ublíží, tak utečeš dřív, než můžou.“
Píšu mu, že jsem na prvním rande.
„Promiň. Příliš pracuješ.
Myslel jsem, že chceš pravdu.“
Jsem hodně emočně založená. I ve vztazích.
Emoce mě ovládají.
Někteří prý emoce prožívají soukromě.
Slyšeli jste někdy o kompartmentalizaci?
Někteří lidé prý mají velmi zdvořilé emoce,
které za nimi přes den přijdou,
zatahají je za rukáv a řeknou:
„Ahoj, až budeš moct, budu potřebovat, aby sis mě prožil.“
„Teď nemůžu, pracuju.“
„Aha, pardon. Nebudu rušit.
Máš čas později?“
„Končím v šest.“
„Tak co v šest třicet? Máš čas cítit se opuštěně? K ničemu?“
„Dobře. V šest třicet na parkovišti.“
„Mám tě ráda. Ať ti to v práci utíká.“
To se mi nikdy nestalo.
Každá emoce si u mě žádá okamžitou pozornost.
Každá emoce si žádá vlastní slavnostní přehlídku.
Každá emoce se změní ve scénu z Aladina,
kde předstírá, že je princ. Jako...
Bože, Taylor má hlad,
to nedopadne dobře.
Potřebuje sendvič, jinak bude všechny srát. Něco o tom vím.
Ale jsem ráda, že jsem na tom letos mohla pracovat. Bylo to potřeba.
Před dvěma týdny mi bylo 30.
A to znamená... Díky.
A to znamená, že jsem 14 let života strávila tím,
že jsem se snažila být dobrá ve stand-upu.
Usilovala jsem o kariéru, kterou teď mám.
Mimochodem, moc díky vám všem.
Jsem za to hrozně vděčná,
ale na druhou stranu
jsem si uvědomila, hlavně letos,
že nevím, jestli mi půjdou i tyhle ostatní věci.
Vím, že jsem dobrá komička.
Ale nevím, jestli jsem dobrý člověk, dobrý rodič, dobrá partnerka.
Tahle hodina materiálu, co vidíte,
kdy se ptám, jestli můžu mít všechno?
To není žádný vtip.
Vážně mi to dělá vrásky.
Vím, jak těžké je dělat tuhle práci a mít rodinu.
Vidím, jak kamarádi dřou.
A taky vidím, jak málo se někteří snaží.
Lidi z branže říkají: „Můžeš mít děti i cestovat.
Existuje FaceTime.“
To je jako přivázat psa před krámem.
„Vidím ho přes výlohu. Je v pohodě.“
A pořád si řeším spoustu věcí z dětství.
Nechci to přenést na svoje dítě.
Nedávno jsem koukala na TED Talk.
Dobře, koukala jsem na TikTok.
Pletou se mi.
Stejná videa. Jen na výšku.
Každopádně pokud máte trauma z dětství,
musíte být sami sobě rodičem.
Takže to se snažím dělat, být sama sobě rodičem.
Ale je to, jako bych sama sebe na střední zbouchla.
A nebyla na tu zodpovědnost připravená.
A teď se každé ráno probouzím a snažím se sama sebou nezatřást.
Vypadá to takhle:
„Když tě nechám koukat půl hodiny na TikTok,
přestaneš prosím brečet?“
Kamarádi: „Jsi v pohodě?“
„Asi mám koliku. Celou noc jsem nespala.“
Miluju TikTok. Víte, co je na něm vtipného?
Děti zpívají, tancují, předstírají, že jsou ve videoklipu.
To jsme jako děti dělali všichni.
Jo! Sami v pokoji s hřebenem. Samozřejmě.
Ale kdyby někdo přišel a viděl vás,
tak byste se propadli hanbou, ne?
A tyhle děti si přejí, aby je viděly miliony lidí.
Určitě by jim prospěla trocha šikany.
Je to postavené na hlavu.
Mám spoustu kamarádů, co se vrhají do manželství, mají děti.
Chovají se fakt pokrytecky.
Holka, co se probírala ožralá na kolejích, mi najednou říká:
„Netuším, jak zvládneš být vzhůru po 10. Žiješ tak nezdravě.“
„Viděla jsem tě šňupat koks z rezavého zábradlí.
Ale jasně. Dělej dál, jako že se to nikdy nestalo.“
Kamarádi, co mají děti a partnery,
si stěžují na práci.
A já jim dělám to samé, co dělají oni mně:
„Jasně, ale jsi vdaná, takže pohoda.“
„Ale 60 hodin týdně jsem nešťastná.“
„Ale máš muže snů, takže pohoda.“
Podle mě to částečně bude tím, že je nám všem kolem 30.
A 30 je ten věk, kdy jsme si říkali,
že bychom měli mít život pod kontrolou.
To nám dávalo ve 20 naději.
„Je nám 25 a stojí to za hovno,
ale za pět let budeme mít všechno pod palcem.“
„Je mi 27 a všechno je v prdeli, ale za 3 roky to bude všechno jinak.“
A pak: „Je mi 29. Tak kurva do toho!“
A teď je nám všem 30 a říkáme si,
že naše životy nejdou úplně tak, jak jsme si představovali.
Takže probíhá takové zvláštní poměřování.
Vím, že mě kamarádi litují, a zároveň mi závidí.
A já to mám stejně s nimi.
Vím, že si kamarádi říkají:
„Být sama, taky bych se věnovala práci.“
A já: „Taky bych se věnovala dětem, nemít talent.“
Takže všichni...
A není to zrovna zdravé.
Ale je fajn soustředit se v životě na to, co se vám daří.
Je důležité být za to vděční.
Moje práce snů mi pomohla přežít spoustu svateb a oslav narození.
Člověk může sedět vzadu a říkat si: „Jo, užijte si tuhle párty.
Snad to klapne.
Já mám tu nejlepší práci ze všech, koho znáte.“
A to byla pravda, než si kamarádka vzala kosmonauta.
Všichni jsou z toho paf.
Kosmonaut trumfne cokoli.
„Musíš uznat, že je to nejlepší práce, Taylor.“
„Musí na sobě mít kostým, jinak umře.
Nasrat. To je debilní práce.
Ne, když se někde nedá dýchat, nelezu tam, Dane.
To je věda.“
Dan ani ve vesmíru nebyl. Chodí do práce „trénovat“.
To je jeho práce.
Dají ho na kolotoč a řeknou mu, ať nezvrací.
A Dan jde na kolotoč.
To je teda hrdina.
Řekla jsem té, co si ho vzala:
„Doufej, že nepoletí do vesmíru.“
„Kvůli nebezpečí?“
„Ne, protože tě tam bude podvádět.“
Myslíte, že kosmonauti nepodvádí?
Měsíce plují ve vesmíru.
Jak dlouho může trvat, než jeden řekne:
„Hele, víš, co bychom měli zkusit?
Houstone, máme problém. Není velký. Střední.
Určitě není malý.“
Co se stane ve Vegas, zůstane ve Vegas. Co se stane na měsíci, se nestalo.
Přistání bylo předstírané.
Ne, nepředstírali jsme. Tehdy nebyly ženy astronautky.
Ale kdyby některý z mých vztahů vyšel,
neměla bych práci snů.
Neměla bych kariéru, kterou jsem vždycky chtěla.
Jen letos jsem toho díky tomu, že jsem single, spoustu zažila.
Konečně jsem v dubnu vystupovala v Evropě. Splnil se mi sen.
A protože jsem byla single,
tak jsem s sebou vzala Courtney.
S Courtney se kamarádíme od 10 let.
Dvacet let. Zažila všechno.
Moje deprese na střední.
Viděla moje první vystoupení.
Byla u toho, když jsem zrušila zásnuby.
Schovala svatební šaty k sobě na půdu, jako by to bylo Jumanji.
Říkám: „Dej to někam, ať neslyším ty bubny.“
Mohly jsme si užívat Evropu za peníze, co mám z vyprávění vtipů.
Boží.
A bylo strašně fajn mít ji s sebou,
protože přesně rok předtím
jsem byla sama v zákulisí před vystoupením v Coloradu.
Po nějakém rozchodu.
A zavolala Courtney.
„Myslela jsem, že jsi s přítelem na dovče.“
„Jo, ale chtěla jsem vědět, jak se máš.“
„To je moc milé.“ A pak jsem se jí 15 minut svěřovala.
A pak říkám: „Vůbec mi nevyprávíš o svém výletu.
Všechno v pohodě?“
A ona: „Jo, jasně.
Ne, je to super. Vlastně jsme...
Vlastně jsme se zasnoubili.“
Říkám: „Cože? Panebože? Proč ses vůbec ptala na mě?“
„Chtěla jsem se ujistit, že jsi ve stavu, kdy ti to můžu říct.“
Bylo tak milé. A zároveň tak zraňující.
Nikdy jsem se necítila tak vyslyšená a zároveň tak uražená.
Její snoubenec tam celou dobu byl.
Říká: „A co dál?
Jo, zní stabilně. Asi to ustojí.“
Takhle poznáte, že si našli toho pravého. Nikdy si s vámi nevolají sami.
Zavoláte jim v noci, brečíte
a v půlce se ptají, jestli nevadí, že je tam celou dobu Todd.
„Ne, jasně, chtěla jsem se zeptat Todda, jestli si myslí, že mám vaginální mykózu.
Ještě že tam Todd je.“
Ne, dělám si srandu. Mám ho moc ráda, je super.
Kdyby umřel, radoval by se můj mozek z přespávaček? Trochu jo.
Ale byla jsem dojatá, že během svých zásnub přemýšlela o mém rozpoložení.
Pak jsem šla na pódium a zeptala se publika,
jestli mi pomůžou.
Jestli můžeme udělat video.
Tak jsem vzala telefon, zapnula selfie režim
a na tři jsem společně se dvěma tisíci lidmi
zakřičela „gratulujeme, Courtney“.
Po vystoupení jsem jí to video poslala.
Řekla jsem: „Ahoj, mám tě moc ráda a jsem moc ráda, že jsi šťastná.
A podívej na ty lidi, co zaplatili, aby mě viděli.
Jsem v pohodě!
Mám rukavici Hugha Jackmana.“
Moc děkuju, Washingtone.
Byli jste úžasní.
Moc děkuju. Vážně.
Moc děkuju.
Jste výborní.
Má někdo nějaký zvláštní tip pro lepší spánek?
Tady si je někdo hodně jistý.
- Co pro mě máte? - Spěte v jiném městě.
Spěte v jiném městě?
Děláte si prdel? Nevíte, co dělám za práci?
Spěte v jiném městě?
To nemůžete myslet vážně.
Tak jo. Co máme dál? Slabý start.
Ještě někdo?
Jestli ne, nevadí. Hele, někdo se hlásí.
Zjistil jsem, že funguje mít hodně tvrdou matraci.
Hodně tvrdá matrace.
Dobře. Potřebujete zopakovat instrukce?
Pokud máte nějaký divný tip, který jsem ještě nikdy neslyšela,
řekněte mi o něm.
Jestli nic nemáte, nevadí.
Hele, někdo se hlásí. Co pro mě máte?
Kočka plus Xanax.
Kočka a Xanax.
Jestli si myslíte...
že nejsem na Xanaxu,
tohle je vaše první show.
Jestli si někdo další myslí...
Co vy tamhle?
Dýchání 4-7-8.
Cože?
- Rytmické dýchání 4-7-8. - Rytmické dýchání.
Dobře, nebudu lhát. Fakt jste to posrali.
Velmi neoriginální odpovědi.
A to je v pohodě.
Co? Říkal někdo „přečtěte si knížku“? Až skončím, nakopu vám prdel.
Počkejte na mě na parkovišti. Přečtěte si knížku?
Panebože.
Tak jo, další. Zajímavé, jak jsou lidi sebejistější,
když slyší hrozné odpovědi ostatních.
„Moje rada je určitě lepší než tvrdá matrace.“
Co vy, v druhé řadě?
Tygří mast na záda.
- Co na záda? - Tygří mast.
Tygří mast?
Strašné rady. Nebudu lhát.
Ale díky za snahu. Dobře, poslední.
- Pět minut se protahovat. - Pět minut se protahovat?
V tomhle městě už mě neuvidíte.
Překlad titulků: Lucie Jágr Tatransky