Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim,
Taylor Tomlinson!
TAYLOR TOMLINSON: AKINEK MINDENE MEGVAN
Helló, Washington!
Mekkora hülyeség volt ez?
Úgy jöttem elő a padló alól, mint a Jonas Brothers, bazmeg!
Tudom, hogy butaság volt, én találtam ki!
Nagyon gáz, hogy az én ötletem,
de amikor ideértünk, már késő volt
változtatni rajta, hisz melós pasik építették.
És hozzáteszem, remekül működött.
Reménykedtem, hogy talán kidobhatjuk,
de hát egy egész hétig bütykölték, szóval...
Tudom, hogy hülyeség volt.
Köszi, hogy elnézitek.
Na és hogy vagytok?
Köszi, hogy eljöttetek!
Őszinte leszek, remekül alakul a karrierem.
A...
Ez az eddigi legnagyobb turném utolsó estéje.
A harmadik Netflix-show-mat vesszük fel.
És nemrég valaki a nevemet és a képemet használta egy randiappon.
Ez a valaki én voltam.
Egy szakítás után regisztráltam.
Miért? A házas barátaim javasolták.
Ha szingli vagy, a házas barátaid nem kívánják a boldogságodat.
Azért ajánlják az appokat,
mert bár érdekesnek tűnnek, de számukra tilosak.
Szóval inkább mögüled leskelődnének, mint a gyerek a játékteremben,
akinek egy árva buznyákja sincsen.
Közben te meg az életedért küzdesz.
Jobbra-balra ugráltat, szóval megkérded, játszik-e.
Mire ő: „Jaj, de jó lenne!
De veterán vagyok, nem volna fair.”
Aki házas, nem akar még több házas barátot. És más sem.
Bocs a házasoktól. Ők ülnek elöl, hisz dupla a jövedelmük.
Senki sem akar még több házas barátot.
Mert unalmas az életük.
Jó nekik, hogy megállapodtak. Kinek izgi az élete?
A szingliknek. Mert mi élesben hibázunk.
Általában valami Trevorral.
Kérdeztétek már a házas barátaitokat, hogy telt a hétvégéjük?
„Hát, a lelki társam mellett ébredtem. Megint.”
Ha viszont szinglitől kérditek ugyanezt:
„Egy sekély sírban ébredtem!”
„És miért vagy rá büszke? Dugtál benne?”
Ő meg: „Szerinted miért ástuk ki?”
Vágjátok a szinglit, aki szexi, vicces csajnak hiszi magát,
de közben folyton veszélyben van?
Akinek az összes randizós sztorija lesokkol mindenkit?
„Nem ítélkezünk,
de talán jobb lesz, ha határozatlan ideig mindig jelzed, hogy hol vagy.”
Van egy ilyen barátnőm.
Borzasztóan para sztorikat mesél minden héten.
„Pénteken taliztam egy dögös pasival. Smároltunk a bárban,
aztán egy sikátorba vitt, hogy mutasson valamit,
ahol előkapta a hatalmas... pisztolyát.
Rám fogta, a tárcám és a mobilom követelve.
‘Oké, te perverz, mindent ki kell próbálni.‘
Fejbe vágott, fél órára rá egy tócsában ébredtem,
és hazastoppoltam.
Jó ég, tisztára Samantha vagyok.”
Erre mi: „Szerintünk meg kiraboltak, bébi.”
Ő meg: „Jaj már, annyira prűd vagy!
Tuti hívni fog. Nála van a mobilom.
Majd meglátjátok. Elalélok tőle.”
Mi meg: „Mert leütött, és elájultál.”
A barátok mindig hülyeségekkel jönnek szakításkor. Segíteni próbálnak.
„Most magadra koncentrálj!”
„Ti mondtátok, hogy ne állapodjak meg! Mi a fasz?
Magamnál jobbat is tudok!”
„Miért nem maradsz szingli egy évig?”
„Te miért nem sétálsz füles nélkül?
Mert végig a halálra gondolnál. Na ugye!”
A legutóbbi szakításom volt az első azóta, hogy felkerültem a Netflixre.
A Netflix előtt ilyen esetben számíthattam a barátaimra.
„Sajnáljuk, minden rendben lesz.”
Bezzeg mikor a Netflix után szakítottam, minden barátom azt mondta: „Hát...
Azért az álommelód megvan, szóval...”
Ja, minden barátom a képembe mondta,
hogy nem kaphatok meg mindent. Az összes!
Nagyon megsértődtem.
De belegondolva arra jutottam,
hogy ezt én sem kívánnám másnak. Ahogy senki sem.
Ezért jön ki annyi doku Marilyn Monroe-ról.
Elmondják, milyen depis volt.
Mi meg: „Igen, bazmeg!”
Senki se kapjon meg mindent!
Akinek lelki társa van, nem lehet álommelója is!
Akinek meg álommelója van, nem lehet szerelmes!
Akinek álommelója és lelki társa is van,
annak legalább a szülei legyenek elváltak!
De a legjobb, ha mindjárt árva!
Senkinek se járjon minden. Régen ezt lehetetlennek hittem.
Gyerekként azt hittem, valaki vagy vonzó, vagy jó fej.
Ezt valós és fair felosztásnak hittem.
És ezáltal sok nehéz évet húztam ki.
„Nem baj, hogy csálé a testem, mert tök jó fej vagyok,
ami nemsokára tuti kiderül majd.”
A vérzésemmel és a Roxfort-levelemmel egy időben. Érzem!
Aztán a hatodik osztályban
megismertem a csinos, vicces, okos és kedves Kristát.
Azóta nem hiszek Istenben.
Annyi barátom mondott valami ilyesmit a szakításom után,
hogy bűntudatom lett.
Mert tényleg ez az álommelóm.
Hihetetlen, hogy ez a harmadik Netflix-show-m lesz!
Nem hiszem el!
Elmondhatatlanul mázlista vagyok a karrieremben.
Szóval megállapítottam,
hogy: „Bizony, Taylor, nincs olyan ember, akinek minden sikerül.
Annyira szerencsés vagy!
Légy hálás azért, amid van, az a fontos!
Senkinek sem sikerül minden.”
Aztán személyesen láttam Hugh Jackmant.
És beláttam, hogy van, akinek sikerül,
de másnak már nem, mert Isten mindent Hugh-nak adott.
Hugh Jackman a tökéletes hím emberpéldány.
Vallásos élmény volt személyesen látni.
Megváltoztatott.
Olyan, mint a Grand Canyon, egyszer mindenkinek látnia kell az életében.
Az a pasi a világ egyik csodája.
Mint a Niagara-vízesés, igazi családi program.
Nedves leszel, de jólesik.
Ez a...
Úgy történt,
hogy kábé másfél éve New Yorkban turnéztunk.
Volt egy szabad esténk a fellépések közt.
Én, Dustin haverom és a felesége, Melissa
pár szintén vidor barátunkkal
megnéztük A muzsikust Hugh Jackmannel a Broadwayen.
Nem tudom, jó darab volt-e,
de Hugh Jackman végig benne volt.
Az lett volna a jó cím,
hogy „Hugh Jackman lesz a teremben, ki akarja látni?”
Remek előadás volt.
A végén a színészek kijöttek meghajolni.
Az egyikük előrelépett, és így szólt: „Különleges héten jöttek,
mert a Broadway Cares nevű alapítvány számára gyűjtünk,
Hugh pedig dedikálni fogja a darabban viselt kesztyűjét,
amit ma este elárverezünk.”
Én meg a barátaimra nézve azt mondtam: „Végül is...
Van pénzem.”
Mire ők meg: „Tényleg? Erre költenéd el a Netflix-lóvét?”
Azt feleltem: „Hát, családom nincsen.
Nem kell másra költenem, és már a fogszabályzáson is túl vagyok.
Nem kaphatok meg mindent, de az a kesztyű az enyém lesz!”
És persze jó poénnak is gondoltam.
Mert ha bekerülsz a tévébe, mindenki azt kérdi,
hogy mire költöd a pénzt. Új kabátra? Új kocsira?
Gondoltam, vicces lenne, ha az első nagy kiadásom
egy pár izzadt kesztyű lenne, amit Farkas viselt?
Már-már pasiszintű hülyeség volna!
Úgyhogy elkezdtem licitálni, és jól is ment,
hisz sem vesztenivalóm, sem senkim nincsen.
Annyira jól ment, hogy már csak hárman licitáltunk.
Én, egy idős nő elöl
és, nem kamu,
a State Farm-os Jake.
Tényleg ő volt, mégis habozok elmesélni,
mert így úgy hangzik a sztori, mintha álmodtam volna.
Álmomban Hugh kesztyűjére pályázok, csakhogy a State Farm-os Jake is.
„Kizárt, reklámfiú, a kesztyű az enyém!”
Egyszer csak belovagol Flo, a Progressive reklámarca.
Aztán Tony tigris egykerekezik be a motorjával.
Készpénzzel fizet.
És neki aztán van mit a tejbe aprítania.
Szóval maradtam én, a nő és Jake.
És utána szerintem Jake rájött,
hogy nekem meg a nőnek nagyobb szükségünk volt a sikerre.
Úgyhogy Jake jó szomszéd módjára kiszállt.
Aha.
Én és a nő maradtunk.
Kettőnk között pattogott a labda.
Talán el is ájultam, mert egyszer csak
már olyan összegnél tartottunk, amit a tandíj óta nem fizettem ki.
Szóval ezt is ugyanúgy félbehagytam, mint az egyetemet.
Már majdnem kimondták, hogy „eladva a nőnek az első sorban,”
Hugh Jackman leállította az árverést,
és így szólt: „Mielőtt lezárnánk, el kell mondanom,
hogy rendkívül megható a közönség nagylelkűsége.
Tudják...
két kesztyűm van.
Ha mindkettőt aláírnám,
vajon a két hölgy úgy is tartaná az ajánlatát?”
És egyenesen rám nézett.
Én még soha nem fizettem szexért...
de azért kifűtöttem hét rongyot, mert Hugh Jackman a szemembe nézett.
Köszi a tapsot. Drága vicc volt.
„Úgyis leírhatod az adóból.”
„Aha, az biztos is, hogy így lesz.”
Bár mondhatnám, hogy a jótékonykodás volt a cél,
de erről teljesen elfeledkeztem.
Alig figyeltem. A kesztyűvel beszélgettem.
„Milyen érzés volt, hogy benned jártak Hugh ujjai?”
„Meglepően gyengéd.”
„Tudtam.”
Ez azért is jó sztori, mert aki járt templomba,
nem röhög azon, hogy „kettő van ám”.
„Hohó, ismerem a Bibliát!
Felismerem, ha kettévágnának egy kisbabát!”
A randiappozás nem nekem való.
Nem igazán megy.
Használ valaki randiappot?
Oké. Van olyan, aki még sosem használt randiappot?
Az nem érdekel.
Kár volt kérdeznem.
Micsoda önelégült visítások!
Kiállhatatlanok!
Nektek elmondom, hogy milyenek a randiappok.
Minden profilnál van hat fotó,
ami mintha hat különböző emberről készült volna.
Aztán meg egy kávézóban várod a pasit.
„Légyszi, legyen a hármas kép!”
Aztán megérkezik, és: „Kurva életbe, a négyes az!”
De nem léphetsz le, ott kell ülnöd és vigyorogva bólogatnod,
pedig számodra már nem létezik.
Para érzés, mintha Haley Joel Osment lennél a Hatodik érzékből.
„Még nem tudja, hogy halott.”
A randizás és főleg a randiappok irtó kínosak.
Egy randiappos találka nem vakrandi, de azért elég gyengénlátó.
Az első randi könnyű, esztek, isztok, semmi bonyi.
De aztán jön a kérdés, hogy legközelebb mi legyen a program.
Te meg fosol, mert se hobbid, se érdeklődési köröd.
Csak egy halom rémült oposszum vagy egy ballonkabátban,
és utánozol valakit, akit nyolc éve láttál az utcán.
Aztán otthon lúzer módra guglizni kezdesz:
„Randiötletek, 2023.”
Bowlingozhatnánk.
Gondolkodtatok már, miért vannak még bowlingpályák?
A második randik miatt.
Mehetnénk bowlingozni, minigolfozni...
A lézertag tényleg létezik?
És az megy, mint az egyházi ifjúsági csoportokban:
próbáltok nem érni egymáshoz.
„Kösd be szépen a bowlingcipőt, öregem!
Ma vagy nekem, vagy Krisztusnak kötelezed el magad.
Ilyen lyukakba nem nyúlkálsz, csak olyanokba. Válassz golyót!
Válassz!”
Introvertált vagyok, nehezen randizom.
Egy extrovertáltnak könnyebb, hisz szeret ismerkedni. Valamiért élvezi.
Ezért jobbak az alkalmi szexben.
Hisz az egyéjszakás kalandok a kimerítően alapos ismerkedésről szólnak.
Introvertáltként sosem ment az alkalmi szex.
Nem tudok azonosulni a férfi komikusokkal,
amikor a turné alatti szexről beszélnek.
„Ja, lefeküdtem egy csajjal, és miután elélveztem, nem érdekelt többé.”
Én meg: „Aha. Én is így érzek nagyvécé után a könyvesboltban.”
Nem igaz? „Hisz megvolt, amiért jöttem. Ennyi volt.”
Ők a legviccesebb barátaim.
Mindig érdekel, amikor beszámolnak az alkalmi kalandjaikról.
Egyikük tinderezik. Hétfőnként beszélünk. „Hogy telt a hétvégéd?”
„Remekül. Az a pasi, akiről beszéltem, tök jól trágárkodik az ágyban.”
Mire én: „Mert mi a jó trágárkodás?”
Ő meg: „Szeretem, amikor leribancoz vagy lekurváz.”
Én meg: „Te jó ég!
Ha szereted, hogy lekurváznak az ágyban,
akkor szívből szerettek a szüleid.”
Azért élvezed a trágárkodást, mert még nem hallottál ilyesmit.
Ha engem kurváznának le az ágyban, azt felelném:
„Tessék?
Apám szólít így!
Családi szokás! Tartsd tiszteletben!
Szerinted mi most szexelünk, vagy hálaadást tartunk?
Nézz már körül!
Olyat mondj, amit nem hallottam!
Például: ‘Egyetemi számlát nyitottam neked.‘
‘Szerintem túl vékony a karod.‘
‘Nagyon tetszett a Netflix-fellépésed.‘”
Dolgozom az apakomplexusomon.
Terápián, nem a kapcsolataimban. Annak vége.
Azelőtt ilyen csoportüziket írtam apámnak és az exeimnek:
„Ma csúnyának érzem magam, szerintetek ki tehet róla?
Beszéljétek meg!”
Ez most nagyobbat szólt a szokásosnál, aggódom értetek.
Általában csak rólam van szó. Jól vagytok?
Bírlak titeket. Csodásak vagytok.
Egy barátnőm annyira extrovertált, édeshármasozik a pasijával.
Én meg: „Tényleg?”
„Te nem próbálnád ki?” „Nincs az az isten!”
Nem akarok két másik emberrel együtt lenni.
A repülőn a középső ülésen szorongva sem arra vágyom,
hogy bárcsak mind pucérak lennénk.
Nem akarok többé extrovertált pasit. Egyszer összeköltöztem eggyel.
Már az első héten embereket akart áthívni hozzánk.
Én meg: „Ha nem akarsz velem lenni, mondd azt!
Embereket hívnál át? Min át?
A holttestemen?”
Ha egy extrovertált introvertálttal jár,
tudnia kell, hogy vendéget hívni ugyanolyan,
mintha anális szexet akarna.
Láthatja az arcunkon.
„Bocsi!
Talán születésnapod van?
Mert egy átlagos kedden azért ez nagy kérés.”
Most egyedül élek. Hihetetlen.
Királyfiként alszom az ágy közepén. „Jó éjt, Joffrey!”
Fantasztikus!
Én eszek meg minden kaját. Vagy betolom, vagy kidobom.
Ez az igazi hatalom! Bizony.
Ha bedugul a vécé, nem kell azonnal megoldanom.
Ez maga a szabadság!
Amíg egy jó pasival éltem, az ment, hogy:
„Jaj, ne buktass le, hogy ember vagyok!
Könyörgöm, temesd hullámsírodba sötét titkaimat!
Ne feledd az egyezségünket!”
Most meg: „Bekaphatod, slozi, erre van a fedél!
Ha látni akarod az eget, végezd el a dolgod!”
Huszonévesen féltem a szingliségtől.
Rettegtem tőle.
Kapcsolatból kapcsolatba ugrottam,
mert féltem, hogy egyedül halok meg.
Ma már látom, hogy úgysem halok meg egyedül.
Nem járok egyedül túrázni.
Valaki látja majd a halálomat.
Orvos, gyilkos, valaki ott lesz.
Most már egy éve szingli vagyok,
és ez volt a legnyugodtabb év egész életemben.
Nagyon élvezem.
Mindennap azzal ébredek, hogy senki sem fog megríkatni magamon kívül.
Csodálatos a béke.
Az a helyzet, hogy nem a szingliség a szívás,
hanem a randizás, ami viszont nem kötelező.
Az ismerkedés a szar.
A reménykedés és csalódás állandó huzavonája.
Randizni olyan, mintha játék lennél a plüssautomatában:
„Úristen, megtörténik! Nem, mégsem.”
„Úristen, ez lesz az!
Minek beszéltem róla másoknak? Hú, de ciki!”
„Csak arrébb tettél, hogy elérj valami mást. Világos. Értem.”
Idősebben gyorsan változnak a dolgok.
Felhívtam egy barátnőmet, akivel pár hete nem beszéltem.
És közölte, hogy megismerte a lelki társát a Bumble-ön.
És ennyi. Tavasszal házasodnak.
Éveken át ugyanabban a plüsskupacban feküdtünk.
Egy pillanatra nem figyelek, erre már az üvegen kívülről kiabál:
„Neked is sikerülni fog!”
Szeretek semleges és szingli barátnő lenni,
mert a 30-hoz közeledve egyre durvábbak a szakítások.
A barátaim fele jegyben jár,
a másik fele meg szenved, mert szakított élete szerelmével.
Vagyis vagy azzal hívnak,
hogy házasodnak, vagy azzal, hogy öregszenek.
Én meg: „A Taco Bellből rendelek. Ki kér?”
A Taco Bell minden alkalomra jó.
A barátaink szakítása tanít meg minket értékelni a szinglilétet.
Nem szép dolog kimondani, de igaz.
Egy barátnőm szakított, de még követi az exét a neten,
mert próbálnak érettek lenni. Amatőr hiba.
Az exe kitett egy képet az új barátnőjéről,
aki modell.
Bizony. Fel is hívtuk.
„Szia, hogy vagy? Voltál ma már online?
Csak mert tarthatnánk egy képernyőmentes napot.
Kikapcsolhatnánk mindent, és kimehetnénk a mezőre egy pléddel.
Akár a Bibliát is felcsaphatnánk, nem tudom.”
Ő meg: „Már láttam!”
Mi meg: „Késő. Oké. Jól vagy?”
Erre ő: „Nem! Bárcsak inkább egy férfival jött volna össze!”
Mi meg: „Jaj, de problémás vagy, Trish!
Miért lenne jobb, ha egy pasival jött volna össze?”
Ő meg: „Figyu! Ha egy pasi miatt szakít velem, akkor tudnám,
hogy olyasmire vágyott, ami belőlem sohasem lehet.
Mi meg: „Hát igen, igazából... hát...
Nem, dehogy!
Nagyon csinos vagy, édes!
De modell...? Azért az egy más...
Nézz ránk! Ha te modell lennél, mi is azok lennénk.
Mi nem modellek, hanem jó fejek vagyunk.
Egy másféle csapat tagja vagy.”
Egy másik barátnőnket megcsalták, ami őrültség.
Ma már lehetetlen.
Ez nem a 90-es évek, te barom!
A mobilod követi a mozgásodat.
Le fogsz bukni. Ha virágot veszel a szeretődnek,
a feleséged sms-t kap a banktól,
hogy: „Látjuk, Steve figyelmes volt.
Ami gyanús tevékenységnek tűnik.
Mert mi jól ismerjük azt a rohadékot.”
Fontos, hogy szingliként időt tölts a házas barátaiddal.
Fontos a szereped az életükben.
Szeretek harmadikként étterembe, moziba menni velük.
Imádom a pillanatot, amikor találkozunk az étterem előtt,
és látom rajtuk, hogy veszekedtek a kocsiban.
Ők azt hiszik, jól titkolják.
„Ezt most jegeljük, és érezzük jól magunkat!”
Aztán izzadtan megjelennek: „Szia! Már nagyon vártuk.
Kenyér van? Már rég ki kellett volna hozni.
Bocsánat, kérhetnénk kenyeret?
Hadd kezdjünk valamit a kezünkkel, mielőtt egymásnak esünk!
Hogy vagy? Mesélj valamit! Kérlek, ne kelljen őrá néznem!”
És a szingli barátjukként ilyenkor mesélsz nekik a modern kori randizásról.
A lekoptatásról, kamuprofilokról, deepfake MI-pornóról.
És tudod, hogy pár óra múlva a kocsiban azt mondják majd...
„Tudom, hogy ritkán mondom, de hálás vagyok érted.”
Grillezni is eljárok a házas barátaimhoz. „Szívesen megyek. Mit vigyek?
Jeget? Desszertet? Perspektívát?”
Tudjátok, mi a legjobb a szinglilétben?
Hogy senkit sem kell bemutatnunk a szüleinknek.
Mutattátok már be a párotokat a szüleiteknek?
Ez nem a szeretteink összeismertetéséről szól.
Ugye? Dehogy.
A párunknak mutatjuk meg, hogy miért vagyunk néha bunkók vele.
Visszavisszük a bűncselekmény helyszínére a szexuális partnerünket.
„Látod? Minden sztori igaz.”
Nem az a cél, hogy a párod bírja őket,
hanem hogy utána azt mondja: „Te jó ég!
A szüleid tényleg...”
„Tudom.”
„De most komolyan, mégis hogyan...?”
„Nem tudom.
De talán megérdemlem a türelmet, amikor bunkó vagyok.
És most, hogy már minden információ rendelkezésre áll,
talán látszik, hogy sokkal őrültebb is lehetnék, ha akarnék.
Mégis egész jól kontrollálom, és...
ezért hazafelé beugorhatnánk a Targetbe.
Időkorlát nélkül.
Bevásárlókocsival.
Nem kosárral.”
Vigyázni kell az ilyen bemutatásokkal,
mert a szülők nem mindig viselkednek szülőként.
Az én szüleim mindig kiszúrtak velem, amikor hazavittem valakit.
Pedig jól csináltam, fel is készítettem.
„Ne feledd, ők ott odabent nem a barátaid.
Bármit is mondjanak, ne vedd zokon! Magukat minősítik.
Felírod a kezedre, nehogy elfelejtsd?
Ha para lenne, nézz a tetkómra! Na gyerünk!”
Aztán bementek, készen arra, hogy megtapasztaljátok a szüleid valódi arcát,
akik pedig lelibegnek, és egész este tündérien viselkednek.
Viccesek, menők, lazák.
Apád hawaii inget visel.
Stílusosan és lazán tölti az italokat.
Progresszív témákról beszél, amikről addig még soha.
„Kérsz még egy sört? Elmehetnénk golfozni.
Genderügyileg mennyire is vagy fluid?”
Aztán a kocsiba beszállva konteóhívőként pusmogsz:
„Ez nem is... én láttam, én tudom, mi történt, és az egész...
Senki sem mondja meg, mi nem történt, én mindenről tudok...”
A pasid meg: „Nem tudom, miről beszélsz, jó fejek a szüleid.”
Te meg...
„Nem azok!
Nem tudom, kik voltak ezek a gyíkemberek,
de nem ők törtek össze engem.”
A szüleid meg később önelégülten közlik:
„Szimpik voltunk Jasonnek.” Te meg: „Átlátok rajtatok!”
„A pszichiátereddel is megoszthatnánk a mi nézőpontunkat.”
„Jaj, de várom, hogy eltemessenek titeket!”
„Jó, de mi hamvasztást szeretnénk.”
„A semmibe fogom szétszórni a hamvaitokat!
Húsvétkor találkozunk.”
A terápia is jobb szingliként, mert ilyen témákra is van idő.
Ha kapcsolatban vagy, azt beszélitek ki,
mi minden miatt kéne a párodnak terápia.
De szingliként csak rólad szól a heti egy óra.
Már-már túl sok idő, szabályosan fel kell rá készülni.
A legutóbbi szakításom után mindig ötletekkel tele mentem terápiára.
„Képzeld, a héten rájöttem, hogy az általános iskolám
egy temetővel volt szemközt.”
Mire ő meg: „Oké. És...?”
Én meg: „Nem tudom, de ez biztos jelent valamit, nem?
Ezeket neked kell megfejtened. Nem én vagyok az orvos.
Én előhoztam neked a tudatalattimból egy ijesztő dolgot.
Bátor voltam.
Hol a jutalmam?”
„Nagyon bátor voltál, kedvenc páciens!”
Érdekelne, hogy én vagyok-e a kedvence.
Kérdésre nem mondják meg, próbáltam.
Csakis úgy deríthetem ki,
ha beszélek egy másik páciensével.
És eltervezzük, hogy mindketten felhívjuk a pszichiátert
a hétvégén.
Külön-külön.
Ugyanabban az időpontban.
Öngyilkos hangulatban.
Aztán meglátjuk, hogy kinek veszi fel.
Kinyírnánk magunkat. Melyikünk ne tegye?
A nyertes továbblép a következő páciensre.
És így végignyomjuk a párosításokat.
Rájátszunk kicsit a rájátszásra.
A szorongásomat kezelem.
Főleg erre koncentrálok. Más is szorongós?
Másnak is vannak pánikrohamai?
Más is járt már emiatt a sürgősségin?
Jé, voltunk páran!
Minek hittétek? Szívrohamnak?
Igen. Aztán odabent meg közlik, hogy valójában az agyad rohamozott meg.
Ettől jobban lesztek.
Egyszer kórházba mentem, mert AirPoddal aludtam el,
aztán nem találtam, és azt hittem, lenyeltem.
„Mármint elindultál a kórházba, de rájöttél, hogy butaság?”
Nem, bementem, meg is vizsgáltak.
Bár úgy tehetnék, mintha ez már régen történt volna,
de a technológia miatt lehetetlen.
Egész életemben alvásproblémáim voltak.
Az AirPod előtt hagyományos fülesben szoktam elaludni,
valami nyugis podcastot vagy filmet hallgatva.
Az AirPod előtti füleseken még vezeték volt.
Ha lenyelted, előhúzhattad, mint a bűvészkendőt.
Aztán jött az AirPod, és azzal aludtam el.
Szóval néhány, mindegy, hány éve
két AirPodot viselve aludtam el, felébredve csak egyet találtam,
és biztos voltam benne, hogy lenyeltem.
Mint egy baba vagy kutya.
Rávettem a húgomat, hogy vigyen be a sürgősségire,
így mindenkinek tönkretéve a karácsonyát.
Beértünk a városi kórházba,
ahol közölnöm kellett három felnőtt nővel, hogy miért vagyok ott.
Azt mondtam: „Biztos gyakran történik ilyen,
de úgy tűnik,
fennáll a lehetősége,
hogy véletlenül...
csicsi közben...
lenyeltem...
egy AirPodot.”
Mire ők meg...
„AirPodot? Kedvesem, azok nem kicsik.
Ugye, Lee? Azok nagyok. Azt hiszi, tényleg lenyelt...
Én meg: „Inkább ne tárgyaljuk ki,
hogy mit vagyok képes lenyelni, oké?”
Ők meg: „Hű, valaki csúnya volt felső tagozatban. Jöjjön!”
Úgyhogy hátravittek.
Vártuk az orvost.
Amúgy nem tudom, mit tett volna velem, ha tényleg lenyeltem volna az AirPodot.
Biztos nem műtött volna.
Annyit mond, hogy: „Aha, ott van.
Hazafelé ugorjon be a Taco Bellbe! Sok sikert!”
A Taco Bell minden alkalomra jó.
Nem tudom, mit hittem, milyen kárt tehet bennem egy AirPod.
„És ha még fel van töltve?
És ha megrázza a beleimet?
Vagy Glee-dalokat kezd játszani mindenki előtt?”
Mire a húgom: „Azokat letörölted.” Én meg: „Nem mindet, van köztük jó szám!”
Mielőtt még jött volna az orvos,
felhívott hazulról a másik húgom:
„Hali! Megtaláltuk a párnahuzatban.
Most már hazajössz palacsintázni, te dilinyós?”
Elszégyelltem magam. Sürgősen meg akartam lépni onnan.
Mondtam, hogy menjünk.
A húgom meg: „Ne már, még azt hiszik, baj történt.”
Mire én: „Történt is! Menjünk!”
Ő meg: „Az a vészkijárat.”
Mire én: „A balesetin minden ajtó vészkijárat, menjünk már!”
Az a bajom a baleseti osztállyal,
hogy szorongás vagy pánikroham esetén nincs más opció.
Ezért kellene mellé egy másik lehetőség is,
és az lehetne a szorongási osztály.
Lenne baleseti meg szorongási.
A balesetire az kerülne, akit lelőttek, leszúrtak, és vérzik.
Ott tölthetné ki az űrlapokat is, hisz pont jó az alkalom.
A szorongásira meg az menne,
aki nem tudja, hol van baja, de tudja, hogy valahol ott van benne.
„Vagy rák, vagy az ördög, de meg kell szabadulnom tőle.”
Ott csak egy űrlap lenne, rajta ezzel a szöveggel:
„Tudom, hogy valószínűleg minden rendben, de...”
„Viszketnek a csontjaim! Nem tudom!
Egy orvostól akarom hallani, hogy hülye vagyok!”
Ugye említettem, hogy alvásproblémáim vannak.
Kérem szépen, hogy ne küldjetek nekem cikkeket a fellépés után!
Tudom, hogy jót akartok, de esküszöm, már mindet olvastam.
„Három módszer a jobb alvásra.”
Ugyanazokat a tippeket osztják meg újra és újra.
„Fújd be alkonyatkor a párnád hűs oldalát könnyű levendulapermettel!”
Mi vagyok én, boszorkány?
„A hálóban éjjel legyen teljes a sötétség és a csend!”
„Ne már, sötétnek kell lennie? De hülye picsa vagyok!
Eddig diszkógömb alatt aludtam a hangulat miatt.
Nem tudtam!
Oké. Sötétség, csend, pipa. Megoldva!”
„Hagyd a mobilodat egy másik helyiségben éjszakára!”
Akkor te is hagyd a gyerekedet odakint!
Nem ellenzem az alvássegítő tanácsokat, csak belefáradtam.
Olyanok nekem ezek a tippek, mint sok pasinak a pornó.
„Már minden alap dolgot láttam.
Jöjjön valami bizarr!”
Felteszek egy kérdést, de nem baj, ha senki sem válaszol.
Ezt minden este megkérdezem a közönségtől. Semmi fura.
Aki azt hiszi, hogy tud olyan alvástippet, amiről sosem hallottam...
Minden cikket és podcastot ismerek, egy csomó TikTokot megnéztem.
Ezt a kérdést a turné minden állomásán felteszem.
Aki tud olyan bizarr alvástippet, amiről még sosem hallottam,
jelentkezzen, és mondja el!
De ha valaki azzal jön, hogy próbáltam-e már a Calm meditációs appot,
azt kidobatom.
Nem baj, ha nincs.
Kinek van alvástippje? Aha, valaki magabiztos.
Mondjad!
- Maszturbálj! - Maszturbáljak?
Baszki, ne már!
Azt hiszed, nem próbáltam?
Úgy megyek aludni, hogy elmegyek! Következő!
Na jó.
Mi más? Kösz a részvételt.
Te mit mondasz?
Két dolog?
És sorrendben kell csinálni? Oké.
Kézen kell állnod.
Kézenállás a fal mellett? Aha, jóga, nem.
Az ilyesmihez szexibbnek kellene lennem. Nem megy.
Na jó, attól még érdekel a vége.
Szóval kézenállás a fal mellett.
Pár másodpercig.
Csak pár másodperc, persze, könnyedén, gyönyörű címlaplány.
Így beszélnek a vonzó emberek. „Egy 10 másodperces kézenállás semmiség.”
Csakhogy vannak ám labilis emberek is!
Na jó, mindegy, folytasd!
Fejjel lefelé kell lenned.
Aztán fejjel lefelé alszol.
A kézenállás új nekem, de a fejjel lefelé alvás nem.
Mert más lesz az ágy.
Összezavarodik a tested, és ezért elalszol. Aha.
Ennek csak a felét ismertem.
Szóval jár a fél elismerés.
Tud más is valami nagyon bizarr tippet?
Nem baj, ha nem.
Csak kíváncsi vagyok. Oké, ki visított?
Oké, rajta, mi a tipp?
Hallgasd a dumáját!
Kit hallgassak?
Ezt a pasit.
Hallgassam a pasit, akivel vagy?
Azt akarod, hogy kidobjon?
Vagy így akarod lepattintani a párod?
„Ő itt épp szabad!
Folyton csak dumál, és végül majd csak elalszol ebben az ágyban.”
Hűha, oké, ez jó volt.
Beletenyereltünk egy válásba. Hát nem nagyszerű?
Ezt a kérdést minden este felteszem, de ilyen még nem volt.
„Vidd haza ezt az unalmas szarházit!”
Na jó, utolsó. Mondhatod!
Hallgasd, ahogy valaki a másik szobában telefonál!
Én azt hallgatom, ahogy anyukám a mamámmal beszél...
Hallgatózzak, amikor valaki a másik szobában telefonál?
Te anyukádat és a mamádat hallgatod?
Az kimaradt neked, hogy egyedül lakom?
Az előző csaj legalább felajánlott valakit.
„Próbáltál már elaludni a szeretteid beszűrődő hangjára?”
Próbálnék, ha tehetném!
Na jó, ezek rosszulestek.
Elmondom a legjobbat, amit a turnén hallottam.
Pár hónapja egy nő az első sorban jelentkezett, hogy tud egy tippet.
Megkérdeztem, mi az.
„Amikor nem tudok aludni, lefekszem a konyha padlójára tíz percre.”
Kérdeztem, hogy utána mi történik.
Mire ő: „Visszafekszem az ágyba, és elalszom.”
A szegény csaj önmaga bántalmazó szülője!
Azt gondolja: „Nem tudsz aludni? Vannak gyerekek, akiknek ágyuk sincsen!
Feküdj hasra a hideg kövön tíz percig,
utána majd hálásabb leszel!”
És tudjátok, mit? Kipróbáltam, és működik.
Tényleg működik.
A hotelszobákban a mosdóban fekszem le.
Sokszor elkaptam a Covidot, de...
Úrrá akarok lenni a szorongásomon.
Tudom, hogy más ember lennék nélküle.
Az aggódás rengeteg szellemi és érzelmi energiát emészt fel.
És nem segít. Nem készít fel semmi rosszra, hiába hiszed.
Mondtam is a pszichiáteremnek: „Tudom, hogy nem segít.
Hogy is mondta az a filozófus? ‘Aki aggódik, kétszer szenved.‘”
Ő meg: „Ki mondta?”
Rákerestem, és a kurva Harry Potter-előzményfilmben volt!
Olyan magabiztos voltam, ott helyben rágugliztam.
„Melyik filozófus mondta ezt?”
Én meg: „Göthe Salmander. Baszki!
Egy szerencsesütiben volt. Lapozzunk!
Már nem akarok beszélni róla.”
A szorongás nélkül más személyiségem lenne,
mert rengeteg döntésemet befolyásolja a félelem,
és sokat a félelem miatt nem hozok meg.
Ugyanazokat a sorikat és filmeket nézem újra, mert megnyugtatnak.
Tudom, mire számítsak.
Hasonló pasikkal randizom, mert tudom, mire számítsak.
Aki azt hiszi, van „esete”, téved. Csak szorong. Kérjen segítséget!
Három húgom van.
Z generációsok, melegek, komoly kapcsolatban élnek,
és mindig csalódnak bennem,
amikor megint egy fehér heteró pasival jövök össze.
„Ne már, Taylor, bassza meg a patriarchátus!”
Én meg: „De hisz baszom is a patriarchátust.”
Tudjátok, milyen nehéz heteró pasikkal járni
három meleg kapcsolattal körülvéve?
A meleg kapcsolatoknál semmi sem szebb, figyelmesebb vagy kreatívabb.
A húgom és a párja egy romantikus regényben él.
Ha beszélek vele: „Tudom, nehéz heted volt. Jól vagy?”
Ő meg: „Nehéz volt.
A párom ezért megvette nekem a kedvenc nasim limitált kiadását,
az első randink helyszínéről homokot gyűjtött egy fiolába,
és emlékszel, mennyire vágytam egy játéksütőre?
Talált egyet az eBayen.”
Én meg: „Te jó ég! Megcsalt?”
Ő meg: „Mi? Dehogy! Csak meghallgat, és emlékszik rá, mit mondok.”
Én meg: „Mi? Ne már! Nézd meg a telefonját!
Nekem ez bűzlik. Nézd csak meg! Higgy nekem!”
Ő meg: „Oké. És mi a helyzet köztetek a pasiddal?”
Mire én: „Ó, minden oké.
A pasim meghívott egy hot dogra,
mert megkívánta, és én is ott voltam.
Annyira romantikus volt!
Azt mondta: ‘Mi van? Bocs, kettő lesz.‘”
Nem bántom a heteró pasikat, édesek, sokkal randiztam,
de annyira büszkék magukra egy kapcsolatban a szinte semmiért!
Látni is lenyűgöző.
Ha egy heteró pasi gyertyát tesz a fürdőbe, képes közölni,
hogy az egész életét megváltoztatta érted.
Mire te: „Meg sem gyújtottad.”
„Ha közel hajolsz, van egy kis levendulaillata.”
„Őszintén szólva elcserélném némi empátiáért.”
Próbáltátok már megértetni egy magas, jóképű, fehér pasival az empátiát?
Kényes beszélgetés! Azt mondod: „Képzeld el, hogy te vagy én!”
„De nem vagyok.”
„Oké.
Nehéz vitatni. Jogos.”
„Képzeld el, hogy azt érzed, amit én!”
„De nem érzem.”
„Oké.
Képzeld azt, hogy érezhetnéd, amit én.”
„Sosem fogom.”
„Oké. Képzeld el, hogy kosaras vagy!”
„Oké.
És még? Jó játék.”
„Jó, ebben a hasonlatban kosaras vagy.
És nagyszerű csapatjátékos.
Szereted a csapatot, bármit megtennél érte.
De a csapat ezt nem látja.
Nem értékelik a teljesítményed, sem azt, hogy te vagy a legjobb.
És ezen a héten a csapatod
megfeledkezett a szülinapodról.
Ettől hogy érzed magad?”
„Szarul!”
„Igen!”
Olyan őket empátiára késztetni, mint nőt orgazmusig juttatni.
„Ne mozdulj!
Közel járunk! Az csak autóriasztó! Légyszi, koncentrálj!
Úgy megdolgoztál érte!”
Próbálok rájönni, biszex vagyok-e,
vagy csak túl gyorsan daráltam az Eufóriát.
Próbáltam nőkkel randizni, de nem tudom, hogy kedveltessem meg magam.
Egy férfival könnyű, csak át kell verni.
Vársz, amíg úgy-ahogy megkedvel, aztán közlöd,
hogy: „Nem is bírsz.” Mire ő: „De igen.” „Nem is.” „De.”
Mire te: „Nem.” „De igen!”
És ez megy, amíg teherbe nem esel.
Csak szórakoztató kihívássá kell tenni a számára.
„Nem tudod leélni velem az életed.”
Ő meg: „Akkor figyelj, bazmeg!”
Mint amikor a gyereknek ki kéne vinnie a szemetet:
„Nem!” Mire te: „Mérem az időt.”
Ő meg...
„Látod? És még azt hitted, nem akarod.”
Mire ő: „Kit érdekel? Gyors vagyok, mint állat!”
Nőt befűzni sokkal nehezebb. Kifinomultabb művelet.
Nőt befűzni olyan, mint követ kacsáztatni a vízen.
Egy pasit meg olyan, mint téglát vágni az ablakba.
„Nem is érdekel, csak érdekel, mi lesz.
Úgysem fogok itt lakni.”
Lehet, hogy szexista vagyok. Süt a szavaimból.
Szerintem az vagyok, mert ha pasi utasít el:
„Idióta!” De ha egy nő mond nemet:
„Biztos jó oka volt rá.”
Beszéltem erről egy barátnőmmel, mert nem lehet csak úgy...
Para kimondani, hogy biszex vagy, mert valaki tuti így reagál:
„Bizonyítsd be! Itt van Margot Robbie. Nedves vagy? Mutasd!” Eléggé...
Agresszívan reagálnak. Bizarr.
Be kell bizonyítanod nekik.
Megkérdeztem a barátnőmet, ő meg:
„A szexualitás egy spektrum.”
Ő is látta az Eufóriát.
„Én nagyon heteró vagyok, mert nem tudnék lányt kinyalni.
Az undi.” Mire én:
„Oké, gondoljuk végig!
Én is azért nem nyalok, mert undorítónak tartom?”
És rájöttem, hogy nem tartom annak.
Csak nem akarok felnőttként béna lenni valamiben.
Az öcsém transz, a húgaim melegek, én pedig félős vagyok.
Rettegek a kudarctól.
Még új hobbikba sem merek belefogni.
Akkor hogy legyek jó a...
Egy nő kinyalása nekem olyan, mint jól zongorázni.
Szeretnék érteni hozzá. Kurva jó lenne bulikon menőzni vele.
De sem időm, sem hajlamom nincs rá, hogy leüljek ujjgyakorlatozni.
Bennem ez nincs meg.
Még a „Száncsengőhöz” is béna vagyok, 12 évesen kellett volna kezdenem, késő.
Klarinétozni már tudok.
Nem a kedvenc időtöltésem, de tisztelnek érte.
Sok év tapasztalat van a tarsolyomban.
Vagy valahol a nadrágomban.
Gyerekként azt hittem, mást nem is lehet. „Aki kislány, klarinétozik.”
Kérdeztem, hogy zongorázhatok-e.
„Persze, zongorázhatsz is,
ha pokolra akarsz jutni, bazmeg!”
Kinek volt vallásos traumája? Más is átélt ilyesmit? Oké.
Kár, ha nem. Tudom, hogy magamat ismételem.
Befoghatnám, de folyton új dolgokra jövök rá.
Például ha elélvezünk, nem illik azt kiabálnunk,
hogy: „Ezt neked, Jézus!” Tudtátok ezt?
Szeretném, ha ez vicc lett volna!
Komolyan.
Sokan vallásos nevelés nélkül is búra alatt nőttek fel.
Tapsoljon, aki nem kapott szexuális felvilágosítást!
Halljuk! Aha, ugye?
Most az tapsoljon, aki kapott szexuális felvilágosítást! Ki kapott?
Te kaptál. Elárulod, hány éves voltál?
Nem baj, hogy megszólítalak? Mondd ám!
Ha nem akarod, semmi gond. Én sem beszélnék műsor közben egy előadóval.
Beleegyezel a nézői részvételbe?
Hallani is szeretném, ne csak mutasd! Igen?
Ugye? Nem volt nehéz. Ez a módja.
Jól van.
Hány éves voltál akkor?
- Kilenc. - Kilenc? Oké.
Kicsit korainak tűnik, de végül is oké.
Nem tudom, milyen magas voltál kilencévesen. Ugye?
Te kérdezősködtél, vagy a szüleid érezték, hogy itt az idő?
Anyám piknikezni vitt a kertbe.
Anyád piknikezni vitt a kertbe?
Na menj már a picsába!
Komolyan beszélsz?
Anyád kivitt téged piknikezni a kertbe,
hogy a szex szörnyűségeiről beszéljen neked.
Bocs, ez érzelmi reakciót váltott ki belőlem.
Ez annyira szép, hogy csak ámulok.
Egy Titkos kerti szexbeszélgetés.
Beszarok! Oké. Húha!
Olyan volt, mint Lorelai Gilmore? Baszki!
Szóval nem kérdezősködtél? Anyukád úgy érezte, itt az idő.
Ja, hogy kérdeztél?
Nagyon sokan kérdeznek.
Én nem tudtam, hogy a gyerekek ilyen okosak.
Nem tudtam, hogy azok vagyunk. Én sohasem kérdezősködtem.
Ami visszatekintve már hülyeség.
Kis koromban, a menstruációm előtt három lyuk volt rajtam.
És ma is, nem tudom, miért így mondtam.
Csak leszögeztem, ha esetleg valaki...
Mindig ennyi volt, és ennyi is marad.
Azt hiszem. Bevarrják, ha elkötik a petevezetéket?
Majd rákeresek. Hagyjuk!
Elkalandoztam.
Majd egyedül kiderítem.
A menzesz előtt volt rajtam három lyuk, és az egyik nem csinált semmit.
Eszembe sem jutott megkérdezni senkitől,
mit keres az a semmittevő lyuk
a két másik keményen dolgozó között.
Egész nap így mászkáltam.
„Ki tudja? Jó nagy.
Isten érti a dolgát. Ott tartom a hitem.”
A muzsikus után elneveztem kesztyűtartónak, de...
az egy másik történet.
Mondom, velem hogy volt. Tízévesen olvastam a szexről egy könyvben.
Nem terveztem el, le is döbbentem.
Próbáltam elfelejteni. Judy Blume átgázolt rajtam.
Két évre rá apa hazafelé vitt a suliból,
és váratlanul megkérdezte, tudom-e, hogy mi a szex.
Mire én: „Igen, olvastam róla, többé ne beszéljünk!”
Ő meg: „Akkor mondd el, mi az, hogy tudjam, hogy tudod.”
Apám rávett, hogy én világosítsam fel őt!
Megkérdeztem, tudja-e, mi az.
Ő meg: „Mondd el, mit tudsz, aztán én is elmondom.
És közösen megtárgyaljuk.”
A szakításaim után sokszor kértem tanácsot a szüleimtől.
Nem javaslom, nem akartok túl sokat tudni róluk.
Huszonévesen átmentem egy szakításon, és a nevelőanyám vigasztalt otthon.
„Huszonévesen hozzá akartam menni egy fiúhoz.
Összetörtem, amikor nem így lett.”
„Tényleg? Nem tudtam.”
Mire apám: „Én igen, folyton őt emlegeti.”
Én meg: „Ki volt ez a fiú? Mi történt?”
Erre anyám: „Rendes srác volt. Az Alzheimer-kórt kutatta.”
Apám meg:
„Ne feledjük, hogy arra továbbra sincs gyógymód.”
Mire anyám: „Húha! Remélem, nem leszünk alzheimeresek.”
Apám meg: „Én igen, mert akkor elfelejtjük végre a fickót.”
Régebben túl könnyedén kértem párkapcsolati tanácsot.
Vadidegen nézőktől is. Egyszer megkérdeztem egy párt az első sorban.
Mindkettő párterapeuta volt, egy házaspár.
Vágjátok a négyszeres töltelékes Oreót?
Az mégiscsak túlzás, nem?
Indokolatlanul kacifántos.
De örültem a két párterapeutának, meg kellett kérdeznem őket.
„Tudtok tanácsolni valamit a sokat veszekedő pároknak?”
És tudtak.
„Ugye van a biztonsági jelszó, amivel leállíthatjuk a szexet.
Ugyanerre van szükség veszekedésnél is.”
Megkérdeztem egy házas barátomat, van-e ilyenjük.
Nem értette. Elmondtam, hogy ez egy veszekedés-leállító szó.
Ő meg: „Ja, olyan van.” Kérdeztem, mi az.
Mire ő: „Picsa.
De akkor nem működik, ha ő mondja.”
Én meg csak néztem, „ananászra” vagy ilyesmire számítottam.
Azért szoktam szakítás után tanácsot kérni,
mert azt hittem, így tudok fejlődni, de ez nem volt igaz.
Valójában új kapcsolatba akartam kezdeni, hogy ne kelljen magamba néznem.
Sokan azért nem akarnak szinglik lenni,
mert olyankor elkezdenek rádöbbenni,
hogy nem szűntek meg a párkapcsolati problémáik.
„Pedig egyedül vagyok!
Csak egy sor lábnyom van a homokban.
És magasról leszar mindenki.”
Rájöttem, hogy sokat kell fejlődnöm.
Tudok kicsinyes lenni.
Tudom, mert szingliként sosem használok parfümöt.
Kapcsolatban viszont igen,
mert tudom, hogy ha szakítunk, és megérzed az illatát,
elszomorodsz.
Aminek örülök.
Nem a jó illat a cél, hanem hogy később kísértselek.
Egyszer egy első randin rájöttem, hogy a pasinak is három tesója van.
Gondoltam, megkérdezhetnénk tőlük, szerintük mi a legnagyobb hibánk.
Szuperül ismerkedem, csoda, hogy egyedül vagyok!
Szóval írt a tesóinak: „Mi a legnagyobb hibám?”
Azt felelték: „Túl sokat dolgozik.”
„Túl gondoskodó.”
Az egyik azt írta, „diszlexiás”, ami vicces volt.
Csak én tudtam elolvasni.
Én is írtam a tesóimnak: „Mi a legnagyobb hibám?”
Az öcsém azonnal válaszolt:
„Talán az, hogy bizalmatlan vagy, ezért mindenkit faképnél hagysz.”
Én meg: „Épp randin vagyok ám!”
„Jaj, bocsi! Túl keményen dolgozik!
Azt hittem, privátban kérdezed.”
Érzelmes személyiség és partner vagyok.
Az érzelmeim irányítanak.
Tudtátok, hogy van, aki elrejti az érzéseit?
Hallottatok erről az érzelemelszeparálós baromságról?
Egyeseknek állítólag kis udvarias érzéseik vannak,
amik odatotyognak hozzájuk, megrángatják az ingujjukat, hogy: „Bocsi!
Ha majd ráérsz, át kellene élned engem.”
Te meg: „Most épp dolgozom.”
„Úristen, dolgozol? Bocsáss meg!
Később ráérsz?”
„Hatkor végzek.”
„Fél hétkor ráérsz magányosnak és értéktelennek érezni magad?
Akkor a parkolóban. Megbeszéltük.
Szeretlek, szuper munkát végzel! Puszi!”
Velem nincs ilyen.
Minden érzésemet azonnal vagyok kénytelen átélni.
Minden érzésem saját parádét követel magának.
Mind olyan, mint az az Aladdin- jelenet,
amikor hercegnek adja ki magát.
Te jó ég, Taylor éhes
Ez bizony rémes
Ha nem kap egy szenyát Bunkó lesz, és mérges
Jó, hogy volt egy évem önmagamra, mert tényleg kellett.
Két hete lettem 30 éves.
Vagyis... Köszönöm.
Vagyis 14 évet szenteltem az életemből arra,
hogy igazán jó legyek a stand-upban,
és beindítsam a karrierem, ami mára szerencsére sínen van,
és ezt nektek köszönhetem. Igen.
De bármennyire is hálás és szerencsés vagyok,
komolyan elgondolkodtam,
főleg az elmúlt évben, hogy: „Ajjaj!
Vajon másban is tudok jó lenni?”
Tudom, hogy jó humorista vagyok,
de azt nem, hogy embernek, szülőnek, társnak jó vagyok-e.
Ez az egyórás anyag, amit épp előadok, arról szól,
hogy: „Megkaphatok mindent? Gőzöm sincs!”
Ez egyáltalán nem vicc.
Őszintén aggódom.
Tudom, milyen nehéz ebben a szakmában családos emberként dolgozni.
Látom a barátaimat küszködni. Van olyan is, aki nem erőlteti meg magát.
Sokak szerint „lehet gyereket vállalni és utazni. Ott a FaceTime!”.
Ez olyan, mint kikötni kint a kutyádat: „Látom az ablakból. Jól van.”
És egy csomó gyerekkori problémát hurcolok magammal,
amivel nem terhelnék egy gyereket.
Nemrég megnéztem egy TED Talkot.
Bocs, egy TikTokot néztem meg.
Mindig összekeverem őket.
Ugyanúgy jó infó, csak vertikális.
Arról volt szó, hogy aki gyerekkori traumákat hurcol,
annak meg kell tanulnia gondoznia magát.
Úgyhogy próbálok önmagam gondviselője lenni.
De olyan, mintha kamasz szülő lennék.
Nem állok készen a felelősségre.
Minden reggel elcsigázottan ébredek, próbálom nem megrázni magam.
Azt mondom:
„Ha hagyom, hogy fél órát tiktokozz a telefonomon,
akkor abbahagyod a sírást?”
Ha kérdezik, hogy vagyok:
„Hasgörcsöm van, nem hagytam aludni magam.”
Tudjátok, mi a vicces a TikTokban?
Egy csomó gyerek tátog és táncol, mint valami videóklipben.
Kis korában mindenki csinált ilyet.
A szobádban egyedül, a tükör előtt a hajkefével. Naná!
De ha bárki rád nyitotta volna az ajtót,
kinyírtad volna magad, nem igaz?
Ők meg kiteszik a netre: „Remélem, milliók látják majd.”
Lehet, hogy mégsem ártana néha egy kis iskolai szekálás.
Kicsit átestünk a ló másik oldalára.
Sok barátom házasodik, és vállal gyereket.
És hát rohadt lekezelőek.
Vicces, hogy a csajok, akikkel régen együtt ébredtem a síneken részegen,
nem értik és egészségtelennek tartják, ha tíz után is fennmaradok.
Én meg: „Láttalak kokót felszívni egy rozsdás biciklitárolóról.
Úgy szaglászod a gyereked fejét, mintha elfelejtettük volna.”
Amelyik barátnőm házas és gyereke van,
az a munkájáról panaszkodik.
Én pedig ugyanilyen lenézően reagálok:
„Jó, de házas vagy, szóval minden oké.”
Ő meg: „Igen, de heti 60 órát szenvedek.”
Én meg: „De tiéd a farok, amire vágytál, nyugi.”
Ez nem valami jó. Szerintem az az oka, hogy mind 30 évesek leszünk.
És a 30 éves kort képzeltük úgy,
hogy addigra már biztos rendben lesz az életünk.
Így bírtuk ki a 20-as éveinket: „25 évesen nem érek semmit,
de öt év múlva már minden rendben lesz.”
Aztán meg: „27 évesen szart sem érek, de van három évem helyrehozni.”
Aztán meg: „Oké, 29 lettem, ideje kurvára belehúzni!”
Most meg mind 30 évesek lettünk, és:
„Baszki, nem úgy alakul az életünk, ahogy elképzeltük.”
Folyton összemérjük egymást, és kialakult ez a fura feszültség.
Tudom, hogy a barátaim egyszerre szánnak és irigyelnek.
Ahogy én is szánom és irigyelem őket.
Tudom, hogy azt gondolják,
ők is a munkába temetkeznének, ha egyedül lennének.
Nekem meg biztos lenne gyerekem, ha nem volnék tehetséges. Szóval...
És ez nyilván nem egészséges,
de akkor is jó arra fókuszálni, ami jól megy az életben.
Hisz ezért hálás az ember. És ez fontos.
Rengeteg lagzit és babavárót bírtam ki az álommelómnak hála.
Beülök hátra azzal, hogy: „Élvezzétek csak a hülye bulitokat!
Remélem, összejön. Az enyémnél menőbb munkája úgysincs senkinek.”
És ez így is volt, amíg valaki hozzá nem ment egy űrhajóshoz.
Ez mindenkit lenyűgözött.
Az űrhajós mindent üt.
„Ismerd el, Taylor, az a legmenőbb.”
Én meg: „Ja, hogy ha nem húz jelmezt, meghal?
Hagyjad már! De szar munka!
Nem! Ahol nem kapok levegőt, oda nem megyek, Dan.
Ez alapszintű tudomány.”
Dan nem is járt az űrben, csak bejár dolgozni, ahol „gyakorol”.
Ez a munkája.
Hullámvasútba rakják. „Ne rókázz!”
Ő meg: „Igenis, uram!
Micsoda hős!
Nem szép, de megmondtam a csajnak: „Reménykedj, hogy sosem megy az űrbe!”
„Miért? Veszélyes?”
„Nem, hanem mert megcsalna odafent.”
Szerintetek az űrhajósok hűségesek? Hónapokig lebegnek az űrben.
Előbb-utóbb biztos így szól valamelyikük:
„Hallod, próbáljunk ki valamit!”
„Houston, baj van. Nem nagy. Persze nem kicsi, inkább közepes.”
Ami Vegasban történik, ott is marad. Ami a Holdon történik, meg sem történt.
Kamu volt a holdra szállás.
Viccelek, nem volt kamu. Akkoriban nem voltak női űrhajósok.
Ha a 20-as éveimben bármely kapcsolatom működött volna,
most nem lenne álommelóm.
Akkor nem valósul meg a karrierem, amire vágytam.
Sok remek élményben volt részem azért, mert egyedül vagyok.
Áprilisban végre felléptem Európában is, amiről régóta álmodtam.
És mivel szingli vagyok, nem a párom, hanem Courtney barátnőm kísért el.
Ő a legjobb barátom tízéves korunk óta. Azóta támogat jóban-rosszban.
A gimiben átsegített a depresszión. Látta az első fellépésemet.
Pár éve lemondtam egy eljegyzést.
Úgy őrizte a menyasszonyi ruhámat a padláson, mint a Jumanjit.
Kértem, hogy oda tegye, ahol nem hallom a dobpergést.
Most meg együtt utazgattunk Európában a péniszpoénos pénzemből.
Óriási volt.
Tényleg különleges volt, hogy együtt lehettünk,
mert pontosan egy évvel azelőtt, előző áprilisban
egyedül várakoztam Coloradóban egy fellépés előtt
és egy szakítás után.
Felhívott Courtney.
„Azt hittem, elutaztál a barátoddal.”
Mire ő: „Így van, csak érdekelt, mi van veled.”
„De édes vagy!” És úgy negyedórán át beszélgettünk rólam.
Aztán leesett, hogy nem is beszélt az útjukról.
„Ti jól vagytok?”
Mire ő: „Jó ég, persze!
Remekül vagyunk. Minden szuper. Igazából...
Igazából eljegyeztük egymást.”
Mire én meg: „Mi van? Jó ég! Akkor meg miért rólam kérdezel?”
Mire ő: „Csak ki akartam puhatolni, hogy most be tudod-e fogadni.”
Egyszerre volt édes és bántó.
Még soha nem értettek és sértettek meg ennyire!
A vőlegénye is végig ott volt.
Ő meg: „És még?
Stabil az állapota. Úgy tűnik, bírni fogja.”
A barátnőd akkor találta meg az igazit, ha nem tudsz vele kettesben telefonálni.
Felhívod éjjel sírva, aztán később közli, hogy Todd végig hallott mindent.
„Ja, oké, úgyis az érdekelt, hogy vajon Todd szerint gombás vagyok-e!
Úgy örülök, hogy elértem!”
Ne értsetek félre! Imádom a vőlegényét, rendes pasi.
Ha meghalna, egy hang így szólna bennem: „Pizsiparti!” Naná!
Meghatódtam, hogy Courtney gondolt a lelkiállapotomra, amikor eljegyezték,
ezért a színpadra lépve így szóltam: „Mielőtt elkezdem,
készíthetnénk egy videót a frissen eljegyzett barátnőmnek?”
„Igen!” Szelfimódba kapcsoltam a mobilomat,
aztán meg: „Egy, két, há! Gratulálunk, Courtney!”
A 2000 fős közönséggel kiabáltam neki.
A fellépés után elküldtem neki a videót.
Így üzentem meg neki, hogy szeretem, hogy örülök neki.
És hogy mennyien fizetnek, hogy lássanak engem!
Tök jól vagyok!
Enyém Hugh Jackman fél pár kesztyűje!
Köszönöm szépen!
Csodálatosak vagyok.
Szívből köszönöm.
Köszönöm szépen.
Fantasztikusak vagytok.
Tud valaki bizarr alvástippet? Valami nagyon furát.
Ott egy magabiztos jelentkező.
- Mondd, mi az! - Aludj másik városban!
Aludjak másik városban?
Tudod te, hogy mit dolgozom, basszus?
DÉLUTÁNI ELŐADÁS
Aludjak másik városban?
Ismerd a célcsoportodat!
Oké, mi van még? Nem kezdtünk erősen.
Tud még más is valamit?
Nem baj ám, ha nem. Ott van valaki.
Nekem bejött a nagyon kemény MaxCoil matrac.
Nagyon kemény matrac?
Na jó, fejtsem ki újra a feladatot?
Aki azt hiszi, hogy tud olyan alvástippet, amiről még sosem hallottam,
jelentkezzen, és mondja el!
Nem baj, ha senki sem tud ilyet.
Ott látok egy kezet. Hallgatlak!
Egy macska és Xanax.
Macska és Xanax.
Ha azt hiszed...
hogy nincs Xanaxom,
még sosem láttál fellépni.
Oké, ha nincs más, semmi gond.
Oké, ott is van valaki.
4-7-8-as ritmikus légzés.
Az micsoda?
- 4-7-8 ritmikus légzés. - Ritmikus légzés.
Na jó, őszinte leszek, kurva gyengék voltatok.
Ezek mind béna válaszok.
De nem baj.
Valaki azt mondta, olvassak könyvet? Annyira elpicsázlak a műsor után!
Találkozunk a parkolóban! Olvassak könyvet?!
Úristen!
Oké, te ott. Durva, hogy egyre magabiztosabbak lesztek
a többiek szörnyű válaszai után.
„Tudok jobbat a kemény matracnál!”
A második sorban, tessék!
Kenj Vickset a hátadra!
- Micsodát? - Vickset!
Vicks a hátamon?
Ezek komolyan nem jók.
Köszi a részvételt. Na jó, utolsó.
Nyújts öt percet!
Nyújtsak öt percet?!
Soha többé be nem teszem a lábam ebbe a városba!
A feliratot fordította: Marik Gábor