Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Doamnelor și domnilor,
Taylor Tomlison!
TAYLOR TOMLISON: SĂ AI TOTUL
Cum merge, DC?
Cât de prostesc a fost?
Am ieșit din podea de parcă fac parte din trupa Jonas Brothers!
Știu că a fost caraghios și a fost ideea mea!
Mi-a fost jenă că m-am gândit la asta,
dar era prea târziu să-l schimbăm
când am ajuns aici, fusese ridicat de oameni cu slujbe.
Și îl operau destul de bine, după părerea mea.
Am zis: „Am putea renunța la asta, nu?”
Și ei: „Am muncit doar o săptămână din viață la el...”
Știu că a fost o prostie.
Mersi că mi-ați făcut pe plac!
Cum merge, DC?
Mersi mult că ați venit!
Trebuie să fiu sinceră, cariera mea merge foarte bine.
Eu...
E ultimul spectacol din marele meu turneu. E al treilea program de comedie Netflix.
Și cineva îmi folosea numele și pozele pe o aplicație de întâlniri.
Eu am fost. Eu o făceam.
Am trecut printr-o despărțire, de aceea.
De ce? Așa mi-au spus amicii căsătoriți.
Dacă ești singur, amicii căsătoriți nu vor să fii fericit.
Nu, vor să intri pe aplicații
pentru că par distractive, iar ei nu le pot folosi.
Vor să stea în spatele tău, ca un copil la sala de jocuri
care nu are mărunt!
În timp ce tu lupți pentru viața ta.
Îți spun: „Stânga! Dreapta!” „Vrei să joci?”
„Mai mult decât orice.”
Dar eu am scor mare, n-ar fi corect.
Amicii căsătoriți nu vor mai mulți amici căsătoriți.
Scuze celor căsătoriți! Sunteți în față, două salarii!
Nimeni nu vrea mai mulți amici căsătoriți, da?
Aveți vieți plictisitoare.
Bravo vouă! Cine are noutăți interesante?
Amicii singuri. Noi facem greșeli.
Pe nume Trevor, de obicei.
V-ați întrebat amicii căsătoriți ce au făcut în weekend?
„Nu știu. M-am trezit lângă sufletul pereche... din nou.”
Întrebați-i și pe cei singuri!
„M-am trezit într-un mormânt superficial.”
„De ce te mândrești? Ai făcut sex?”
„De ce crezi că am săpat mormântul?”
Aveți și voi o prietenă care se crede sexy,
dar care e mereu în pericol?
Când vă povestește întâlnirile, vă spuneți: „Vai de mine! Bine.
Nu te judecăm,
dar ar trebui să ne trimiți locația ta permanent.”
Am o amică așa.
Îmi spune săptămânal cele mai înfricoșătoare chestii.
„Am avut cea mai tare întâlnire. Mă sărutam cu un tip la bar.
Mi-a zis: «Hai să-ți arăt ceva!» M-a dus într-un gang.
A scos o ditamai... arma.
Mi-a pus-o la cap: «Telefonul și portofelul.»
Pervers! Încerc o dată.
M-a lovit în cap, m-am trezit în șanț. Am făcut autostopul.
Doamne, sunt ca Samantha!”
Și noi: „Cred că ai fost jefuită, scumpo.”
Ea: „Jefuită? Ce puritani sunteți!
O să mă sune.
Are telefonul meu.
O să-l cunoașteți. M-a dat pe spate.”
„Nu, ți-a tăiat răsuflarea.”
Prietenii spun tâmpenii când treci printr-o despărțire.
„De ce nu ieși cu tine la întâlnire?”
„Mi-ai spus să nu mă mulțumesc cu puțin. Ce naiba?
Pot mai bine de atât!”
„De ce nu iei pauză un an?”
„De ce nu umbli fără căști?
Pentru că te gândești la moarte mereu. Exact!”
Ultima despărțire a fost altfel. Prima de când am ajuns pe Netflix.
Înainte să fiu pe Netflix, prietenii mă sprijineau:
„Ne pare rău. O să fie bine.”
Am ajuns pe Netflix, am suferit o despărțire, iar amicii mei...
„Ai slujba la care ai visat mereu, așa că...”
Mi-au privit chipul trist și au zis:
„Nu poți să le ai pe toate, fă!” Toți!
M-am supărat tare.
Apoi m-am gândit și mi-am zis:
„Nu vreau ca cineva să aibă totul.” Nimeni nu vrea.
De aceea tot lansează documentare cu Marilyn Monroe. „Era cam tristă.”
Și noi: „Așa e, naibii!”
Nimeni nu vrea asta.
Dacă cineva are iubire, nu vrei să aibă și slujbă.
Dacă cineva are slujbă, să n-aibă iubire.
Dacă cineva are și slujbă și iubire,
cel puțin să aibă părinții divorțați.
Aș prefera să fie orfani.
Nimeni nu vrea asta. Copil fiind, nu credeam că e posibil.
Credeam că ori erai frumușică, ori aveai personalitate.
Credeam că viața era corectă.
Așa am trecut peste copilăria urâtă.
„Nu-i nimic dacă nu sunt simetrică. Am personalitate
și o să se manifeste curând.
Apare cu menstruația și scrisoarea de la Hogwarts.”
Până în clasa a șasea,
unde amica mea Krista era și frumoasă și deșteaptă.
Atunci am încetat să mai cred în Dumnezeu.
Dar mulți amici mi-au spus versiunea asta după despărțire
și m-am simțit vinovată.
Știți ceva? Chiar e slujba de vis.
Nu pot să cred că filmez al treilea program Netflix!
Nu pot să cred!
Am fost extrem de norocoasă în carieră.
Și, cu cât m-am gândit,
cu atât mi-am dat seama că nimănui nu-i merg toate din plin.
„L-ai prins pe Dumnezeu de picioare.
Fii recunoscătoare pentru ce ai! Axează-te pe asta! Nimeni nu le are pe toate.
Apoi l-am văzut pe Hugh Jackman în realitate.
Mi-am zis: „Poți să le ai pe toate.
Dar n-a mai rămas nimic, Dumnezeu i-a dat totul lui Hugh.”
Hugh Jackman e specimenul perfect de bărbat.
Să-l văd a fost o experiență religioasă.
M-a schimbat.
Parcă vedeam Marele Canion. Toți ar trebui s-o facă o dată în viață.
Bărbatul acela e o minune a lumii.
Era Cascada Niagara. Pentru toată familia. Te uzi puțin, dar e distractiv.
A fost...
Iată întâmplarea!
Acum un an și jumătate, făceam spectacole în New York.
Aveam seara liberă.
Eu, amicul meu Dustin, soția lui, Melissa
și alți câțiva amici „cu chef”
am fost să vedem The Music Man pe Broadway, cu Hugh Jackman.
A fost un spectacol bun? Nu știu. Dar Hugh Jackman a fost acolo tot timpul.
Trebuia să-i spună:
„Îl avem pe Hugh Jackman. Cine vrea să-l vadă?”
A fost grozav.
La chemarea la rampă, actorii se înclinau.
Unul face un pas în față și spune: „E o săptămână specială.
Astă-seară strângem bani pentru fundația Broadway Cares.
Hugh Jackman va da autograf pe mănușile din spectacol.
Le vom vinde la licitație.”
M-am uitat la prietenii mei și le-am zis:
„Am bani.”
Și ei: „Pe asta cheltui banii de la Netflix?”
„Păi, n-am familie.
Nu mai e nimeni aici și am avut deja aparat dentar.
Dacă nu pot să am totul, o să am mănușile astea.”
Și m-am gândit că ar fi o glumă bună. Când ajungi la TV, lumea te întreabă:
„Pe ce ai cheltuit banii? Pe o jachetă? Pe o mașină?”
Mi-am zis: „Cât de haios ar fi ca prima mea achiziție
să fie niște mănuși transpirate, purtate de Wolverine?
Ce-s eu, bărbat?” Ce prostie!
Am început să licitez și mă descurcam bine.
N-aveam pe nimeni și nimic de pierdut.
Mă descurcam așa de bine, mai rămăsesem trei.
Eu, o femeie mai în vârstă în față și... nu glumesc,
Jake de la State Farm.
E total adevărat și evit să menționez asta
pentru că pare să fie un vis avut de mine cândva.
În vis, voiam mănușile lui Hugh.
Jake crede că el le va obține.
„N-ai șanse, băiete din reclame!”
Apoi Flo de la Progressive vine pe cal.
Dar cine apare? Tony Tigrul apare pe motocicletă.
Cu banul jos. Tony e de neînvins. Familia lui are bani.
Rămăsesem eu, femeia și Jake.
Cred că el și-a dat seama
că noi, femeile, aveam nevoie de ele mai mult.
Fiind un vecin bun, State Farm s-a retras.
Da.
Rămăsesem eu și femeia.
Licitam ca la ping-pong.
Cred că mi-am pierdut cunoștința,
se ajunsese la o sumă pe care n-am vrut s-o plătesc din facultate.
La fel ca în facultate am zis: „E o nebunie. Nu termin.”
Când era să spună: „O dată, de două ori, vândute femeii”,
apare Hugh Jackman și-l oprește pe adjudecător:
„Înainte să încheiem licitația, vreau să spun
că sunt impresionat de generozitatea publicului de astă-seară.
Știți...
am două mănuși.
Dacă aș da autograf pe ambele,
poate că doamnele ar dori să oferteze amândouă?”
Și s-a uitat direct la mine.
Eu n-am plătit niciodată pentru sex...
dar am dat 7.000 de dolari pe contactul vizual cu Hugh Jackman.
Mersi că ați aplaudat! Gluma a fost scumpă.
„Nu se plătesc taxe.”
„O să mă asigur că așa este.”
Aș vrea să spun că a fost pentru caritate.
Dar, până la final, am uitat complet.
Nici atunci nu prea ascultam. Vorbeam cu mănușa.
„Ai avut degetele lui Hugh! Cum a fost?”
„Surprinzător de blând.” „Știam eu!”
Îmi place povestea, îmi dau seama cine e religios
după cine râde la „Știți, am două mănuși.”
Vă spuneți: „Am citit Biblia.
Știu când vor tăia un copil în jumătate.”
Aplicațiile nu mi se potrivesc.
Nu pot s-o fac. Sunteți pe aplicații de întâlniri?
Avem pe cineva care nu le-a folosit niciodată?
Nu-mi pasă! Mai bine nu întrebam.
Câtă aroganță în strigăte!
Am urât fiecare secundă.
Dacă nu, vă spun eu cum sunt!
La fiecare profil ai șase fotografii
care arată ca șase oameni diferiți.
Apoi te duci la o cafenea și-l aștepți.
„Dă, Doamne, să fie cel din a treia poză!”
Iar când ajunge, îți spui: „Futui, e a patra!” Nu poți să pleci.
Trebuie să stai 45 de minute, să zâmbești,
știind că o să dispari apoi.
Parcă ești Haley Joel Osment în Al șaselea simț.
„Încă nu știe că e mort.”
Întâlnirile sunt stânjenitoare și pe aplicații.
Întâlnirile prin aplicație nu sunt pe nevăzute, ci mai degrabă mioape, nu?
Prima întâlnire e ușoară. Cină, băuturi. E simplu.
Apoi spun: „A fost distractiv. Să ieșim iar! Ce să facem?”
Tu îți spui: „Futu-i! Nu sunt un om cu hobby-uri sau interese.
Practic sunt o grămadă de oposumi înspăimântați sub un trenci
și imit pe cineva văzut pe stradă acum opt ani.”
Trebuie să cauți pe internet ca un ratat.
„Idei de întâlniri 2023.”
Bowling.
Ați văzut o sală? „Cum de mai sunt deschise?”
Prin a doua întâlnire.
Bowling sau minigolf.
Laser tag chiar există?
Faceți chestii de tineri bisericoși,
când încearcă să nu se atingă.
„Leagă-ți șireturile până sus!
Ori îmi ești devotat mie, ori lui Hristos.
Nu-ți bagi degetele în găurile astea. Doar în alea. Ia-ți bila!”
Sunt introvertită, de aceea cred că e greu.
Extrovertiții se pricep, vă place lumea,
din oarecare motiv. De aceea vă pricepeți la sexul ocazional.
Dacă vă gândiți, o aventură de-o noapte înseamnă să cunoști cât mai adânc.
N-am putut să fac asta ca introvertită.
Nu-i înțeleg pe comedianți în culise
când vorbesc despre sex în turneu.
„Da, am făcut sex cu ea și mi-am pierdut interesul apoi.”
„Te înțeleg, așa mă simt eu după ce fac caca la librărie.
Nu? Am obținut ce-am vrut. Pot să plec.”
Dar sunt cei mai haioși amici.
Vreau să aflu noutăți de la cei care fac sex ocazional.
O amică e pe Tinder, o sun lunea: „Cum a fost weekendul?”
„Grozav! Îl mai știi pe tipul ăla? Se pricepe să vorbească murdar.”
„Cum adică se pricepe?”
Ea spune: „Îmi place să mi se spună târfă și curvă.”
„Dumnezeule mare!
„Dacă te exciți când ți se spune târfă și curvă,
înseamnă că părinții tăi te-au iubit foarte mult.”
Vorbele murdare sunt sexy fiindcă nu le-ai mai auzit.
Dacă cineva mi-ar spune așa în pat, aș fi:
„Poftim?
Așa îmi spune tata.
E un nume de familie. Cunoaște-ți locul, domnule!
Uită-te în jur! Suntem în pat sau la masa de Crăciun?
Cunoaște-ți publicul!”
Vreau să aud ceva nou:
„Ți-am deschis un cont pentru facultate.
Cred că brațele tale par prea subțiri.
Mi-a plăcut spectacolul tău pe Netflix.”
Am probleme cu tata. Mă ocup de ele. La terapie. Nu în relații ca înainte.
Îi puneam pe tata și pe foștii în același grup și dădeam mesaj:
„Nu mă simt frumoasă azi. A cui să fie vina?
Discutați!”
A mers mai bine decât de obicei. Mă îngrijorați.
De obicei, era pentru mine. Sunteți bine?
Îmi sunteți dragi. Sunteți grozavi.
O altă amică e așa de extrovertită, că vrea s-o facă în trei.
„Serios?”
„Da. Ai face-o?” „Dumnezeule, nu!”
Mie nici nu-mi place să ies cu alți doi oameni.
N-am fost în avion în mijloc, luptând pentru cotieră:
„Aș vrea să fim dezbrăcați. Ar fi super!”
N-aș putea să mai fiu cu un extrovertit. Am fost odată. Ne-am mutat împreună.
În prima săptămână mi-a zis: „Vrei să chemăm lumea?”
I-am zis: „Dacă nu vrei să fii cu mine, spune-mi!
Vrei să chem oameni? De ce? Să mă bagi în pământ?”
Ești extrovertit și ieși cu un introvertit,
dacă să ne ceri să primim oaspeți
e ca și cum ai cere anal.
Privește-ne chipul!
„Scuze! Cumva e ziua ta de naștere?”
Pari să ceri cam multe pentru o zi de marți!
Locuiesc singură. E incredibil.
Dorm în mijlocul patului ca un prinț. „Noapte bună, Joffrey!”
E fantastic.
Mănânc tot ce cumpăr.
Ori o mănânc, ori se strică.
Asta e putere, înțelegeți? Da.
Dacă înfund toaleta, nu trebuie s-o rezolv imediat.
Asta e libertate, înțelegeți?
Când locuiam cu un bărbat atrăgător:
„Te rog, WC! Nu-i spune că sunt om!
Te implor, du secretele mele întunecate odată cu apa!
Nu uita de târgul nostru!”
Acum spun: „Pentru asta sunt capacele, WC!
Vrei să vezi cerul? Fă-ți treaba!”
Când aveam 20 de ani îmi era frică să fiu singură.
Treceam de la o relație la alta.
Îmi era frică să nu mor singură.
Acum mă gândesc: „N-o să mor singură.”
Nu fac drumeții singură, da?
Cineva va fi de față.
Un doctor, un criminal. Va fi un martor.
Am fost singură în ultimul an
și a fost cel mai relaxant an din viață.
A fost minunat.
M-am trezit dimineața: „Doar eu mă voi face să plâng astăzi.”
Pacea e minunată.
Iată cum stă treaba! Nu e aiurea să fii singur.
E aiurea să ieși la întâlniri și poți să te retragi.
Întâlnirile sunt de rahat.
Un „du-te-vino” constant de speranță și dezamăgire.
Parcă ai fi un animal de pluș într-un aparat:
„Vai, se întâmplă! Ba nu.”
„Gata, ne iese!”
„Nu pot să cred că am spus lumii!”
„Mă muți ca să ajungi la altceva. Înțeleg.
Am înțeles.”
Lucrurile se schimbă cu vârsta.
Aveam o prietenă, nu mai vorbisem de două săptămâni.
Îmi spune: „Mi-am întâlnit ursitul pe Bumble.”
Pur și simplu. Se căsătoresc la primăvară.
Zăceam în același morman de plușuri ani de zile.
Am închis ochii două minute, și am văzut-o în afara aparatului:
„O să ți se întâmple și ție!”
Îmi place să fiu prietena fără întâlniri,
când ai aproape 30 de ani, despărțirile sunt mai devastatoare.
Jumătate dintre ele sunt logodite, jumătate trec prin despărțirea vieții lor.
Adică eu primesc apeluri:
„Mă mărit!” și „Îmbătrânesc!”
Eu le spun: „Comand Taco Bell. Cine vrea ceva?”
Taco Bell e bun pentru orice ocazie.
Devii mai recunoscător că ești singur când vezi despărțirea unui amic.
E aiurea s-o spui, dar e adevărat.
O astfel de amică încă își urmărește fostul pe net.
Încearcă să fie maturi și degajați. Greșeală de novici!
Fostul ei a postat o poză cu el și noua lui iubită,
fotomodel.
Toți am sunat-o.
„Bună, ce faci? Ai intrat pe internet azi?
Ne gândeam să petrecem o zi fără ecrane.
Să scoatem totul din priză, să luăm o pătură, să căutăm un câmp.
Poate mai deschidem Biblia, nu știu.”
Și ea: „Am văzut deja.”
„Am sunat prea târziu. Te simți bine?”
Și ea: „Nu. Sincer, aș fi preferat să iasă cu un bărbat.”
„Ce dificilă ești, Trish!
De ce ar fi fost mai bine așa?”
„Nu, ascultă!
Dacă m-ar fi părăsit pentru un bărbat,
mi-aș fi spus că voia ceva ce n-aș putea fi niciodată.”
Și noi: „Păi, da, asta e cam... Păi... Nu?
Nu!”
„Nu, ești drăguță, scumpo!
Dar... fotomodel? Asta e altă...
Uită-te în jur! Dacă tu ai fi, n-am fi toate?
Nu e echipa de fotomodele. E echipa personalității.
Adică ești în altfel... de echipă.”
O altă amică a fost înșelată. Ce tâmpenie! Nu poți să mai înșeli.
Nu suntem în anii '90, idiotule!
Telefonul te urmărește peste tot.
O să fii prins. O să-i cumperi flori amantei.
Nevastă-ta primește mesaj de la bancă.
„Am observat că Steve a efectuat o tranzacție neobișnuită.
Ni se pare o activitate suspectă.
Pentru că noi ne cunoaștem clienții.”
E important să ieși cu amicii căsătoriți dacă ești singur.
Ești important în viața lor.
Îmi place să ies cu amicii căsătoriți la cină, la film.
Îmi place când apar la întâlnire în fața restaurantului
și se vede că s-au certat în mașină.
Cei căsătoriți cred că o ascund.
„Hai să amânăm pe mai târziu și să avem o seară plăcută!”
Apoi veniți transpirați: „Mă bucur să te văd! Bine că am venit!
Au adus pâine? Trebuia să ajungă deja.
Ne aduceți niște pâine, vă rog?
Putem să facem ceva cu mâinile, ca să nu ne omorâm între noi?
Ce faci! Spune-ne despre tine! Nu mă face să mă uit la ea!”
Atunci, tu le spui celor căsătoriți despre întâlniri.
Le spui despre ignorări, amăgiri și pornografia IA.
Și știi că se vor întoarce în mașină după câteva ore:
„Nu o spun des, dar sunt recunoscător că te am.”
Ieșiți cu ei, mergeți la grătarele lor!
„Vin cu plăcere! Ce să aduc?
Gheață? Desert? Perspectivă?”
Vreți să știți care e cea mai bună parte în a fi singur?
Fără îndoială, că nu trebuie să prezinți pe nimeni părinților.
V-ați prezentat partenerii părinților?
Nu le faci cunoștință persoanelor dragi.
Nu-i așa? Nu!
Ci îi arăți partenerului de ce ești răutăcios cu el uneori.
Îți duci partenerul sexual la locul crimei.
Ca să-i spui: „Vezi? Poveștile sunt adevărate.”
Nu vrei să-i placă pe părinții tăi.
Vrei să iasă din casă în acea seară: „Dumnezeule mare!
Părinții tăi sunt...”
„Știu.”
„Serios, iubito! Cum ai reușit să...”
„Nu știu.
Lumea ar trebui să fie mai blândă cu mine când sunt afurisită.
Poate că acum, când avem toate informațiile,
se pare că aș putea fi și mai nebună, dacă aș vrea.
Dar reușesc s-o controlez destul de bine și...
merit o oprire la Target în drum spre casă.
Fără limită de timp.
Și vreau cărucior.
Nu coș.”
Aveți grijă când îi prezentați părinților! Nu se comportă mereu firesc, nu?
Ai mei n-au făcut-o niciodată. M-au sabotat de fiecare dată.
Eu i-am pregătit din mașină:
„Nu uita că oamenii aceia nu îți sunt prieteni!
Orice ar spune, nu o lua personal! Ei sunt de vină, nu tu!
Vrei să-ți notezi pe mână?
Poți să te uiți la tatuajul meu dacă ți-e frică! Hai!”
Apoi intri,
pregătită ca părinții să-și dea arama pe față,
iar ei levitează să vă întâmpine.
Și sunt minunați toată seara.
Sunt haioși, relaxați. Taică-tu poartă cămașă hawaiiană.
Mai că dansează conga, umple paharele.
Spune rahaturi progresiste pe care nu le-ai auzit niciodată.
„Mai vrei o bere? Ar trebui să jucăm golf cândva.
Cum spuneai că vrei să ți se spună?”
Și tu trebuie să te întorci în mașină, bombănind ca un conspiraționist.
„N-a fost... Eu am fost acolo și știu ce s-a întâmplat, am fost acolo.
Nimeni nu-mi poate spune ce nu s-a întâmplat, eu știu.”
Iar iubitul tău spune:
„Nu știu ce să zic. Sunt grozavi.”
Iar tu faci...
„Ba nu sunt!
Nu știu cine erau reptilienii aceia,
dar nu sunt cei care m-au distrus.”
Când îți vezi părinții, sunt încrezuți:
„Jason părea să ne placă.” Tu: „Știu ce încercați să faceți.”
„Poate terapeuta ta vrea să afle și versiunea noastră.”
„Abia aștept să fiți în pământ!”
„Am vrea să fim incinerați.”
„O să vă împrăștii cenușa unde n-o găsește nici Dumnezeu!
Ne vedem de Paște!”
Și terapia e altfel când ești singură, ai timp să analizezi așa ceva.
Într-o relație, pierzi jumătate de ședință
discutând problemele partenerului tău.
Când ești singură, ai ora aceea pentru tine.
Aproape că ai prea mult timp. Trebuie să-ți faci tema.
După despărțire,
mă duceam cu idei în fiecare săptămână.
„Știi ce mi-am dat seama? Școala generală la care mergeam?
Era vizavi de un cimitir.”
Iar ea spune: „Așa, și?”
„Nu știu, dar pare să fie o legătură, nu?
Am adus ingredientele. Încropește ceva, nu sunt doctor!
Am căutat în suflet am găsit ceva înfricoșător și ți l-am adus.
Am fost curajoasă. Unde mi-e recompensa?”
„Foarte curajoasă, clienta mea favorită!”
Vreau să aflu dacă sunt clienta ei favorită.
Nu poți întreba, am încercat.
Singura metodă ca să aflu
este să iau legătura cu un alt client.
Apoi eu și acel client plănuim s-o sunăm
în weekend.
Separat.
În același timp...
sinucigași.
Apoi vedem cui îi preia apelul.
Pe cine vrei să păstrezi, doctore S?
Cine câștigă trece la următorii clienți.
Și facem un fel de tabel, înțelegeți?
Un fel de March Sadness.
Am lucrat la anxietate.
Pe asta m-am axat ani de zile. Are cineva?
Are cineva atacuri de panică?
V-ați dus la Urgențe din cauza anxietății sau a atacurilor de panică?
Câțiva dintre noi!
Ce credeam că era? Infarct?
Da. Ajungi acolo și ți se spun: „Mintea ta te atacă, de fapt.”
Vă consolez eu.
Am fost la Urgențe că am adormit cu AirPods.
N-am găsit una. Credeam că am înghițit-o.
„Ți-ai dat seama pe drum că era o prostie?”
Nu. M-am dus. M-a văzut un doctor.
Aș vrea să mă prefac că s-a întâmplat acum mult timp,
dar tehnologia face asta imposibil.
Toată viața mi-a fost greu să adorm.
Înainte de AirPods, adormeam cu căști obișnuite,
ascultam un podcast, un film, ca să mă liniștesc.
Înainte de AirPods, aveau cablu.
Dacă înghițeai una, o scoteai ca un magician.
Au apărut AirPods. Dormeam cu ele.
Acum câțiva ani, nu contează câți, am adormit cu două, m-am trezit cu una
și m-am gândit că am înghițit-o.
Ca un bebe sau un câine.
Am convins-o pe sora mea să mă ducă la Urgențe
și am stricat Ajunul pentru toată lumea.
La spitalul din orașul natal,
trei femei adulte de la recepție mă întrebau ce căutam acolo.
Le-am zis: „Probabil că auziți asta mereu.
Dar se pare...
că...
din neatenție...
când făceam năniță...
am înghițit...
o cască Airpods?”
Iar ele au zis...
O cască? Scumpo, sunt destul de mari.
Sunt mari. Crezi că ai fi putut să înghiți...”
„Ce-ar fi să nu discutăm în echipă
despre ce aș putea și n-aș putea să înghit, da?”
„Ai fost urâțică în gimnaziu. Te ducem la doctor.”
M-au dus la doctor.
Îl așteptam.
Nu știu ce credeam că avea să facă
dacă aș fi înghițit o cască.
Nu mă operau.
Ar fi spus: „Da, e înăuntru.
Du-te la Taco Bell! Succes!”
Taco Bell e bun pentru orice ocazie.
Nu știu ce pagube credeam că va face casca.
Dacă încă mai are baterie?
Dacă îmi electrocutează intestinele?
Dacă începe să redea coveruri Glee în public?
Sora mea zice: „Le-ai șters.”
„Nu pe toate. Unele sunt demențiale!”
Înainte să vină doctorul,
ne-a sunat cealaltă soră de acasă:
„Hei, am găsit-o în fața de pernă.
Nebuna vrea să vină acasă la clătite?”
Mi-era așa de jenă!
Voiam să ies prin spate cât mai repede.
I-am zis: „Să plecăm!”
Sora mea: „Vor crede că s-a întâmplat ceva.”
„Chiar așa și e! Hai!”
„Aia e ieșire de urgență.”
„Suntem la Urgențe! E o ieșire normală. Să plecăm!”
Iată ce mă deranjează la ele!
Când ai un atac de panică, e singura ta opțiune.
Ar trebui să pună altă opțiune alături,
numită „unitate de anxietate”. Da?
Ca să ai UPU și UA.
La UPU te duci când ai fost împușcat, înjunghiat. Sângerezi.
Completezi formularele, atunci pare momentul potrivit.
La UA te duci când simți:
„Nu știu unde e răul, dar e înăuntrul meu.
Ori e cancer, ori e diavolul, dar trebuie să-l scot.”
Are un formular de completat pe care scrie:
„Știu că probabil nu e nimic, dar...”
„Oasele îmi provoacă mâncărimi. Nu știu!
Am nevoie ca cineva în halat să-mi spună că sunt proastă.”
Știu că am menționat că mi-e greu să adorm.
Pentru Dumnezeu, nu-mi trimiteți articole după spectacol!
Știu că aveți intenții bune, dar jur că le-am citit pe toate.
„Trei metode de a dormi mai bine!” Și aceleași sfaturi reciclate.
„Pulverizează un amestec de lavandă
pe partea rece a pernei la amurg!”
Ce-s eu, vrăjitoare?
„Asigură-te că e întuneric și liniște în dormitor noaptea!”
„Dumnezeule, ar trebui să fie întuneric? Ce proastă sunt!
Eu dormeam sub un glob disco. Îmi place atmosfera.
N-am știut! Bine. Întuneric, liniște, bifat! Gata!”
„De ce nu-ți lași telefonul în altă cameră noaptea?”
„Tu de ce nu-ți duci bebelușul afară?”
N-o spun că sunt împotriva sfaturilor. Dar m-am săturat.
Sfaturile despre somn sunt ca pornografia la bărbați.
„Nu, am văzut chestiile de bază.
Trimite-mi ceva ciudat!”
O să pun întrebarea.
Încep prin a spune că e OK dacă nu știți.
Întreb publicul în fiecare seară. Nu e nimic ciudat.
Dacă credeți că aveți un sfat ciudat de a adormi de care să nu fi auzit...
Am citit articole, am ascultat podcasturi, am văzut TikTok-uri.
Întreb publicul în fiecare seară în acest turneu.
Dacă credeți că aveți un sfat pe care să nu-l fi auzit,
ridicați mâna și spuneți-mi!
Astea fiind spuse, dacă îmi recomandați aplicația Calm Meditation,
vă dau afară din sală.
Nu-i nimic dacă nu știți. Știți ceva? Avem un om încrezător.
Ce știi?
- Masturbare. - Masturbare?
Fii serioasă!
Crezi că n-am încercat asta?
Eu nu mă duc la culcare. Mie îmi vine pofta la culcare.
Bine.
Ce mai aveți? Mersi!
Ce ai?
Două lucruri?
Și le fac în ordine? Bine.
Trebuie să stai în cap.
Să stau în cap lângă perete? Bine. Yoga, nu, mersi.
Se pare că trebuie să fiu în formă pentru asta. Nu pot.
Bine. Vreau doar să aud până la final.
Deci stai în cap lângă perete.
Doar două secunde.
Doar două secunde. Simplu ca „bună ziua”!
Așa vorbesc oamenii sexy.
Ei spun: „Stai în cap zece secunde. Nu-i mare lucru.”
Unii suntem grei în partea de sus!
În fine! Scuze, continuă!
Trebuie să fii cu susul în jos.
Și dormi cu capul în jos.
N-am auzit de statul în cap, dar de dormit, da.
Se schimbă patul.
Îți derutează corpul. Te derutezi până adormi. Bine.
Avem unul. Îl știam pe jumătate.
Îți acordăm meritul pe jumătate.
Mai e cineva care să aibă vreun sfat ciudat? Bizar.
E în regulă dacă nu.
Sunt doar curioasă. Bine, cine a strigat?
Bun, ce ai?
Ascultă-l vorbind!
Pe cine?
Pe el.
Să-l ascult pe tipul cu care ai venit?
Încerci să fii părăsită?
Sau încerci să scapi de partenerul tău acum?
Spui: „E disponibil.
Nu-i mai tace gura. O să adormi, în cele în urmă.
Patul e chiar aici.”
Hopa! A fost distractiv.
Am intervenit într-un divorț. Nu ne-am simțit bine?
E prima oară când mi s-a întâmplat. În fiecare seară, n-am pățit asta.
„Ia-l acasă pe ticălosul ăsta anost!”
Bine. Ultimul. Ce ai?
Ascultă discuțiile telefonice ale persoanei din cealaltă cameră!
Eu o ascult pe mama când vorbește cu bunica...
Tragi cu urechea la discuțiile cuiva din camera alăturată?
O asculți pe maică-ta vorbind?
Ai ratat partea în care sunt singură?
Măcar ultima fată mi-a oferit pe cineva!
„Ai încercat să adormi pe vocea persoanelor dragi?”
Aș face-o, dacă aș putea!
Bine, asta mi-a rănit sentimentele.
O să vă spun cel mai bun sfat primit în turneu.
S-a întâmplat acum câteva luni. O femeie din primul rând mi l-a zis.
„Ce sfat ai?”
„Când nu pot să dorm, zac zece minute pe podeaua din bucătărie.”
I-am zis: „Bine, apoi ce trebuie făcut?”
„Apoi mă duc înapoi în pat. Mă culc.”
Sărmana fată se poartă singură ca un părinte abuziv.
Își spune: „Nu poți să dormi?
Știi că unii copii nu au paturi, da?
Ia stai cu fața pe gresia rece vreo zece minute!
Poate devii mai recunoscătoare!”
Știți ceva? Am încercat și chiar funcționează.
Chiar funcționează.
O fac pe podelele băilor din hoteluri.
Am avut COVID de multe ori, dar...
Vreau să-mi controlez anxietatea.
Dacă n-aș avea-o, aș fi cu totul altfel.
Îngrijorarea îmi consumă prea multă energie emoțională și mentală.
Nu mă ajută.
Nu te pregătește pentru ceva rău.
Recent, i-am spus psihologei: „Știu că nu mă ajută.
Ce filosof a spus citatul acela? Când îți faci griji, suferi de două ori.”
„Cine a spus-o?”
M-am interesat. E din seria Harry Potter, naibii!
Eram așa de încrezătoare, am căutat în fața ei.
„Ce filosof a spus asta?”
Am văzut: „Newt Scamander.” Futu-i!
„A fost un fursec cu răvaș. Trecem peste? Nu mai vreau să discut despre asta.”
Fără anxietate aș avea o personalitate diferită
pentru că multe decizii sunt bazate pe frică
și multe rețineri sunt bazate pe frică.
Vizionez aceleași filme și seriale pentru că mă liniștesc.
Știu la ce mă aștept.
Ies cu același tip de persoană pentru că știu la ce să mă aștept.
Credeți că aveți un „gen”? Nu. Aveți anxietate. Tratați-vă!
Am trei frați mai mici.
Toți sunt din Generația Z, toți queer, în relații serioase
și sunt dezamăgiți de mine
de fiecare dată când ies cu un tip alb hetero.
Îmi spun: „Bagă-ți ceva în el de patriarhat!”
„Dar chiar asta fac!”
Știți cât de greu e să ieșiți cu tipi
când sunteți înconjurați de relații queer?
Relațiile queer sunt cele mai frumoase, atente și creative.
Sora mea și partenera ei sunt într-un roman de dragoste.
Când vorbim: „Ai avut o săptămână grea. Ești bine?”
„Da, așa e.
Ca să mă înveselească, partenera mea mi-a luat gustarea preferată,
mi-a adus nisip de pe plaja primei noastre întâlniri.
Știi că mereu mi-am dorit un Easy-Bake Oven?
L-a găsit pe eBay.”
I-am zis: „Vai, te înșală?”
Ea îmi spune: „Ce? Nu! Mă ascultă și ține minte ce îi spun.”
„Ce? Nu, verifică-i telefonul!
E suspect. Verifică-i telefonul, crede-mă!”
Ea mă întreabă: „Cum merge cu iubitul tău, Taylor?”
„Ne înțelegem bine.
Iubitul meu mi-a luat un hotdog
pentru că lui îi era poftă și eram și eu acolo.
A fost foarte romantic.
A spus: «Ce e? Scuze! Doi, atunci!»”
Nu vreau să vorbesc aiurea. Am ieșit cu mulți.
Dar sunteți atât de mândri pentru aproape nimic într-o relație.
E impresionant de urmărit.
Un bărbat hetero pune o lumânare în baie și spune:
„Mi-am schimbat toată viața pentru tine!”
Apoi tu spui: „Nici măcar n-ai aprins-o!
Miroase a lavandă dacă te apropii mult.
Sincer, aș da lumânarea la schimb pe un strop de empatie.”
Ați încercat să explicați empatia unui tip alb, înalt și frumos?
E o conversație delicată.
„Imaginează-ți că ești în pielea mea!” „Dar nu sunt.”
„Bine.
Greu de contestat. Bine zis!
Imaginează-ți că simți ce simt eu!”
„Dar n-o fac.”
„Bine. Imaginează-ți că ai putea simți ce simt eu!”
„N-aș putea.”
„Bine. Imaginează-ți că ești baschetbalist!”
„Bine.
Altceva? Îmi place jocul.”
„În această analogie ești baschetbalist.
Și ești un coechipier grozav.
Îți iubești echipa. Faci orice pentru ea.
Echipa ta nu observă.
Nu te apreciază pentru ceea ce faci,
pentru cât de bun ești.
Și, săptămâna asta, echipa ta
a uitat că e ziua ta de naștere.
Cum te face să te simți?”
„Ce aiurea!”
„Da!”
Empatia la tipii sexy este ca orgasmul la femei.
„Nu mișcă nimeni!
Suntem aproape. E alarma unei mașini! Rămâi concentrat, te rog!
Am muncit mult!”
Încerc să aflu dacă sunt bisexuală
sau dacă am exagerat cu maratonul Euforia.
Am încercat să ies cu femei, nu știu cum să le fac să mă placă.
La bărbați e simplu. Îi păcălești.
Aștepți până încep să te placă și le spui:
„Nu mă placi.” Și ei: „Ba da.”
„Ba nu.” „Ba da.”
„Ba nu mă placi.” „Ba da!”
Faci asta până te lasă gravidă, cred.
Trebuie să devină o provocare distractivă.
„Nu-ți poți petrece viața cu mine!”
Și el: „Ia să vezi cum o fac, afurisito!”
E ca și cum ai cere unui copil să ducă gunoiul:
„Nu!” Apoi le spui: „Te cronometrez.”
Și el face...
„Vezi? Nici nu credeai că voiai s-o faci.”
El: „Cui îi pasă? Sunt cel mai rapid băiat!”
E mai greu să te dai la femei. Pare mult mai delicat.
E ca și cum ai încerca să sari pe o piatră pe lac.
Cu bărbații parcă ai arunca o cărămidă pe fereastră.
„Nu-mi pasă, vreau doar să văd ce se întâmplă.
N-o să locuiesc aici.”
S-ar putea să fiu există. Mă aud acum, când vorbesc.
Cred că sunt, când mă respinge un bărbat:
„Ce idiot!” Dar când o face o femeie, mă gândesc că știe ce face.
Vorbeam cu o amică despre asta pentru că nu vrei să...
E înfricoșător să spui că ești bisexuală, mereu apare cineva:
„Dovedește! Uite-o pe Margot Robbie! Te-ai udat?”
Toată lumea e...
agresivă. E ciudat.
Trebuie să dovedești lumii.
Am întrebat-o pe amica mea și mi-a zis:
„Sexualitatea e un spectru.”
Și ea a vizionat Euforia.
„Știu că sunt hetero, n-aș putea să-i fac oral unei fete.
Mi se pare scârbos.”
Mi-am zis: „Bun, să ne gândim!
De ce nu-i faci oral unei fete? Ți se pare scârbos?
Nu, nu e vorba despre asta.
Nu vreau să nu mă pricep la ceva ca adult.”
Fratele meu e trans, surorile sunt gay, iar eu sunt fricoasă.
Mi-e foarte teamă de eșec.
Nici nu pot păstra hobby-uri ca adult! Cum să devin bună la...
Ar fi ca și cum aș învăța să cânt la pian.
Mi-ar plăcea să am acest talent. Să impresionez cu el la petreceri.
Dar n-am nici timp, nici modestie ca să învăț digitație.
Nu mă pricep.
Ajung la jumătatea melodiei, sunt varză.
„Trebuia să mă apuc la 12 ani! Nu recuperez!”
Deja știu să cânt la clarinet.
Nu e pasiunea mea, dar am respectul semenilor mei.
Am mulți ani de experiență la activ.
La activul cuiva, al mai multora.
Nu știam că era altă opțiune.
De mică: „Ești fată, cântă la clarinet!” „Dar la pian? Pot să cânt la pian?”
„Sigur, poți să cânți la pian
dacă vrei să ajungi în iad!”
Aveți traume religioase? Avem pe cineva? Bine.
Îmi pare rău dacă n-aveți. Sunt ca o moară stricată.
Ar trebui să tac, dar descopăr lucruri noi.
Știați că atunci când aveți orgasm, n-aveți voie să țipați:
„Ia de-aici, Isuse!” Știați?
Mi-aș dori să fie o glumă, DC.
Chiar mi-aș dori.
Chiar dacă n-ați fost religioși, mulți ați fost protejați.
Să aplaude cei cu care nu s-a vorbit despre sex!
Un ropot de aplauze. Da, vedeți?
Acum, un ropot de aplauze de la cei cu care s-a vorbit! Cine?
Tu. Poți să-mi spui câți ani aveai?
Pot să discut cu tine? Să fiu sigură.
Dacă nu vrei să discutăm, nu-i nimic.
Eu n-aș vorbi cu un comediant.
Ești de acord să interacționezi?
Vreau un răspuns verbal, nu un deget. Da?
Vedeți? Nu-i așa de greu. Așa se face. Bine.
Bine.
Câți ani aveai?
- Nouă. - Nouă? Bine.
Pare cam devreme, dar e în regulă, într-un fel.
Nu știu ce înălțime aveai la nouă ani, nu?
Puneai întrebări și ai tăi au hotărât că era momentul?
Mama m-a luat la picnic în grădină.
Mama ta te-a dus la un picnic în grădină?
Lua-te-ar naiba!
Vorbești serios?
Mama ta te-a dus la un picnic în grădină
ca să-ți spună despre ororile sexului.
Scuze, am o reacție emoțională.
E cel mai frumos lucru pe care l-am auzit.
Discuția despre Grădina secretă.
Să-mi bag! Bine!
Cum a fost, Lorelai Gilmore?
Să-mi bag!
Deci, nu puneai întrebări?
Mama ta a hotărât...
Puneai întrebări?
Vedeți? Mulți pun întrebări.
Nu știam că sunt deștepți puștii.
Nu știam că trebuia să fim. Eu n-am pus întrebări.
Acum mi se pare o prostie.
Când eram mică, înainte de menstruație, aveam trei găuri.
Încă le am. Nu știu de ce am spus-o așa.
Încă le am. Ca să știți. Dacă urmărește cineva...
Mereu le-am avut, mereu o să le am.
Cred. Când leagă trompele, îți pune sigiliu?
Caut pe Google. Lăsați!
A fost o tangentă.
Mă descurc singură.
Dar, înainte de menstruație, aveam trei, dar una nu făcea nimic, nu?
Și nu m-am gândit să întreb pe cineva:
„Ce face gaura asta nefolosită,
care stă între celelalte două, care muncesc din greu?”
Umblam toată ziua:
„Nu știu! E gaura mea cea mare!
Cine știe ce face?
Acolo se duce credința mea!”
După ce am văzut Music Man, am început s-o numesc „torpedou”, dar...
asta e altă poveste.
Asta a fost discuția mea. La zece ani, am citit despre sex într-o carte.
Nu plănuisem s-o fac. Am fost șocată.
Am încercat să uit. Doar am fost atacată de Judy Blume.
După doi ani, tata mă ducea acasă
și, dintr-odată, m-a întrebat: „Știi ce e sexul?”
„Am citit într-o carte. Să încheiem subiectul!”
Mi-a zis: „Spune-mi ce știi ca să știu că știi!”
Tata m-a făcut să-i spun eu lui!
L-am întrebat: „Tu știi?”
Și el: „Spune-mi ce știi tu și îți spun și eu apoi.
Și ajungem la o concluzie împreună.”
Le-am cerut părinților sfaturi după fiecare despărțire.
N-o faceți dacă nu vreți să aflați despre ei!
Am avut o despărțire la 20 de ani. Eram acasă. Mama vitregă mă consola.
Mi-a spus: „Și eu voiam să mă mărit la 20 de ani.
Când n-a mers, am fost devastată.”
I-am zis: „Nu știam.”
Iar tata: „Așa e! Vorbește despre el tot timpul!”
Am întrebat-o: „Care era treaba cu el?”
Mi-a zis: „Era foarte mișto. Cerceta Alzheimerul.”
Iar tata:
„Vezi că încă nu e vindecabil!”
Și ea: „Vai, dragule! Sper să nu avem Alzheimer.”
Și el: „Sper să da! Ca să putem uita de tipul ăsta!”
Eram prea iresponsabilă, acceptam sfaturi de la toată lumea.
De la public, de la străini. Odată am întrebat un cuplu din față.
Erau psihologi de terapie de cuplu.
Știu. Ați văzut Oreo cu patru straturi?
Îți spui: „Ajunge!” Nu-i așa?
E pălărie peste pălărie. Prea mult.
„Psihologi în afara programului! Trebuie întrebați!”
„Aveți vreun sfat pentru relațiile cu certuri dese?”
„Da.
Știți că mulți au un cuvânt de siguranță pentru sex?
Trebuie să existe unul și pentru certuri.”
Am întrebat un amic însurat despre asta.
Mi-a zis: „Poftim?” „Un cuvânt care să oprească certurile.”
Mi-a zis: „Avem.”
„Care este?”
„Parașută.
Dar trebuie s-o spun eu. Nu merge la ea.”
„Isuse, credeam că e «ananas» sau ceva...”
Ceream sfaturi după despărțiri,
crezând că așa mă ocupam de mine, dar nu.
Încercam să aflu cum să intru în altă relație cât mai repede.
Ca să nu fie nevoie s-o fac.
Oamenii nu vor să fie mult singuri
pentru că atunci începi să observi
că unele probleme din relații încă există.
Doar că sunt singură.
E o singură pereche de pași pe nisip.
Și nu mă duce nimeni în spate.
Trebuie să schimb multe lucruri.
Sunt meschină în relații.
Nu mă dau cu parfum când sunt singură.
Dar o fac într-o relație.
Știu că, dacă ne despărțim și o să simți acel parfum,
o să te întristezi.
Și asta mă face fericită.
Nu mă dau cu parfum ca să miros bine, ci ca să te bântui.
Eram la o primă întâlnire. Am aflat că avem trei frați mai mici.
I-am zis: „Hai să le dăm mesaje în grup! Să ne spună defectul nostru!”
Sunt haioasă. Nu pot să cred că sunt singură!
Le-a dat mesaje fraților lui: „Care e defectul meu?”
Au răspuns: „Muncești prea mult.”
„Îți pasă prea mult.”
Unul a scris: „Dislexic.” Asta mi s-a părut haios.
El n-a putut citi, eu, da.
Am urmat eu: „Care e defectul meu?”
Fratele meu a scris:
„Te aștepți să fii rănită, așa că pleci înainte s-o facă el.”
„Frate, sunt la o întâlnire!”
„Scuze! Muncești prea mult!
Credeam că e mesaj privat!”
Sunt un om emotiv. Sunt o parteneră emotivă.
Emoțiile mă conduc.
Știați că unii trăiesc sentimentele în privat?
Ați auzit de vrăjeala aia cu compartimentarea?
Se pare că unii au niște sentimente politicoase
care apar încet ziua.
Îi trag de mânecă: „Bună! Scuză-mă!
Vreau să fiu simțit la un moment dat, când ai timp.”
Tu spui: „Sunt la serviciu.”
„Vai! Îmi pare foarte rău!
Mai târziu?”
„Scap la șase.”
„Ai timp să te simți abandonat și inutil pe la vreo 18:30?
Bine, la 18:30 în parcare. S-a făcut!
Te iubesc mult. Te descurci bine. Pa!”
Nu mi s-a întâmplat.
Sentimentele mele cer să se manifeste imediat.
Fiecare sentiment cere o paradă.
Se transformă în scena din Aladdin
în care se preface că e prinț. În genul:
Vai, lui Taylor îi e foame!
S-ar putea să fie o situație riscantă
Are nevoie de un sendviș acum E o afurisită, ascultați la mine!
Dar mă bucur că am avut acest an ca să mă ocup de asta, era necesar.
Am împlinit 30 de ani recent.
Asta înseamnă... Mulțumesc.
Asta înseamnă că mi-am petrecut ultimii 14 ani din viață
încercând să devin bună la stand-up.
Încercând să am cariera pe care acum am norocul s-o am,
datorită vouă, tuturor, sincer.
Deși sunt recunoscătoare și norocoasă,
mi-a provocat temeri,
mai ales în acest an.
Nu știu dacă o să mă pricep la celelalte chestii.
Știu că sunt o comediantă bună.
Nu știu dacă sunt un om bun, un părinte bun, o parteneră bună.
Ora aceasta de material de acum:
Pot să am totul? Habar n-am!
Nu e o satiră, DC!
Chiar sunt îngrijorată.
Știu cât de greu e să faci meseria asta și să ai o familie.
Văd că prietenii mei muncesc mult. Văd și cât de puțin muncesc alții.
La noi se spune: „Poți avea copii, poți călători. Există FaceTime.”
Parcă ți-ai lega câinele la magazin:
„Îl văd pe geam. N-are nimic!”
Încă încerc să rezolv traume din copilărie.
Nu vreau să se răsfrângă asupra copilului. Am urmărit un TED Talk recent.
Scuze, un TikTok.
Mereu le încurc. Informația e validă, dar pe verticală.
Așadar, dacă lucrezi la o traumă din copilărie,
trebuie să înveți să-ți fii părinte.
Am încercat să fac asta ca să mă vindec.
Parcă am rămas gravidă cu mine în liceu.
N-am fost pregătită pentru asta.
Dimineața mă trezesc copleșită, încercând să nu mă scutur singură.
În genul: „Bine.
Dacă te las să te uiți pe TikTok pe telefonul meu,
încetezi cu plânsul, te rog?”
Prietenii mă întreabă: „Ești bine?” „Am colici. Am stat trează toată noaptea!”
Ador TikTok-ul. Știți ce e haios?
Copiii fac play-back, dansează, se prefac că sunt într-un clip.
Toți am făcut asta, nu?
Da! Singuri în cameră, în oglindă, cu peria. Normal!
Dar, dacă ar fi intrat cineva peste tine,
te-ai fi sinucis, nu?
Copiii sunt pe internet: „Sper să vadă milioane de oameni.”
Cred că ți-ar prinde bine să se ia lumea de tine.
S-ar putea să fi exagerat puțin.
Am mulți prieteni care se căsătoresc și au copii.
Sunt al naibii de infatuați.
E haios când fetele care se trezeau mahmure pe șinele de tren spun:
„Nu știu cum stai trează după zece. Ai un stil de viață nesănătos.”
„Tu trăgeai pe nas cocaină de pe suporturi de biciclete!
Dar miroși capul bebelușului de parcă noi toți am uitat.”
Dar prietenele căsătorite cu copii
se plâng de slujbele lor,
iar atunci sunt și eu disprețuitoare:
„Ești măritată, te descurci tu.”
„Sunt nefericită 60 de ore pe săptămână.”
„Dar ai scula viselor tale, nu contează.”
Nu e grozav și, în parte, e din cauză că toate ajungem la vârsta de 30 de ani.
În mintea noastră, era vârsta:
„Până la 30 de ani, o să avem totul pus la punct.”
Așa am trecut de 20 de ani.
„Avem 25 de ani, suntem ratate, dar, în cinci ani o să fie totul pus la punct.”
„Am 27 de ani, sunt varză, dar am trei ani să schimb situația.”
Apoi: „Am 29 de ani. Dă tot ce poți, afurisito!”
Acum că avem 30 de ani, ne spunem:
„Futu-i, viețile noastre nu sunt exact cum ne-am imaginat!”
Acum se fac niște comparații ciudate, există o tensiune ciudată.
Eu știu că toate prietenele mele mă compătimesc și mă invidiază.
Așa cum știu că o fac și eu, nu?
Ele se uită la mine și spun:
„M-aș axa pe muncă dacă aș fi singură.”
Eu spun: „Aș avea câțiva copii dacă n-aș avea talent.”
Așa că toate...
Și nu e tocmai un lucru sănătos.
Dar cred că e bine să te axezi pe ce merge bine în viața ta.
Cred că e mulțumire și contează.
Slujba mea de vis m-a ajutat să trec peste multe nunți și botezuri,
să stau în spate: „Mă rog, sărbătorește-ți iubirea!
Sper să te țină.
Tot o să am cea mai tare slujbă dintre toți!”
Era adevărat, până când cineva s-a măritat cu un astronaut.
Toți sunt impresionați.
Astronautul bate orice.
„Trebuie să recunoști, e cel mai tare.”
Iar eu spun: „Să poarte costum, că altfel moare?”
Mai scutește-mă! E o slujbă tâmpită.
„Nu! Dacă nu pot respira, nu mă duc acolo, Dan!
E demonstrat științific.”
Dan nici măcar n-a fost în spațiu! Se duce la serviciu și „exersează”.
Asta face.
Îl pun într-un roller-coaster: „Nu vomita!”
Și el: „S-a făcut!”
Ce mai erou!
Nu sunt mândră de asta, i-am zis fetei: „Roagă-te să nu se ducă în spațiu!”
„De ce? E periculos?”
I-am zis: „Nu, o să te înșele.”
Nu credeți că înșală?
Plutesc luni de zile în spațiu.
Cât credeți că o să le ia să spună:
„Știi ce-ar trebui să încercăm?”
„Houston, avem o problemă. Nu mare.
Dar nu e nici mică.”
Ce se întâmplă în Vegas e tabu. Iar aselenizarea n-a avut loc.
Am înscenat aselenizarea.
Glumesc! Nu-i așa.
Dar nu existau femei astronaut.
Dar, dacă vreo relație de la 20 de ani ar fi mers, n-aș fi avut slujba de vis.
N-aș fi avut cariera pe care mi-am dorit-o.
Am trăit multe experiențe mișto anul acesta fiind singură.
Am avut niște spectacole în Europa în aprilie, un vis împlinit.
Pentru că eram singură, în loc să iau un partener, am luat-o pe Courtney.
E prietena mea de la zece ani.
În 20 de ani, le-a văzut pe toate. M-a ajutat cu depresia din liceu.
A fost la primul meu spectacol.
Anulasem logodna acum câțiva ani.
Mi-a păstrat rochia de mireasă în pod de parcă era Jumanji.
„Pune-o undeva să nu mai aud tobele!”
Ne-am plimbat pe Europa cu banii din glumea mea cu scula.
A fost super.
Călătoria cu ea a fost una foarte specială.
Fix cu un an înainte, în aprilie,
eram în culise în Colorado înainte de spectacol.
După o despărțire.
M-a sunat Courtney.
„Credeam că ești în vacanță cu iubitul.”
Ea spune: „Da, dar voiam să văd ce mai faci.”
„Ce drăguț!” Am vorbit despre mine vreo 15 minute.
Apoi i-am spus: „Nu-mi spui nimic despre călătorie.
Voi sunteți bine?”
Și mi-a zis: „Vai de mine, da!
Ne înțelegem de minune. De fapt...
tocmai ne-am logodit.”
I-am zis: „Poftim? Vai! De ce ai mai întrebat despre mine?”
„Voiam să mă asigur că ești într-o stare bună.”
A fost atât de drăguț și de dureros!
Nu m-am simțit niciodată atât de înțeleasă și de insultată!
Logodnicul ei fusese lângă ea tot timpul.
Spunea: „Apoi?
Pare stabilă. Pare să facă față.”
Așa știi că amica ta și-a întâlnit alesul, n-o mai prinzi singură la telefon.
Suni noaptea, plângând. Îți spune:
„Apropo, nu te superi că Todd a ascultat în acest timp, nu?”
Tu spui: „Nu, am sunat să văd dacă Todd crede că am candidoză.
Ce bine-mi pare că Todd e aici!”
Nu înțelegeți greșit! Îmi place tipul. E extraordinar.
Dacă ar muri, o parte din mine ar fi încântată?
Bineînțeles!
Dar m-a înduioșat faptul că se gândea la mine
când s-a logodit,
așa că am mers pe scenă: „Înainte să începem,
îmi faceți o favoare? Facem un clip pentru prietena mea?”
Publicul: „Da!” Am filmat cu camera frontală:
„Unu, doi, trei! Felicitări, Courtney!”
Am strigat alături de 2.000 de oameni.
Am terminat și i-am trimis mesaj cu clipul:
„Hei, te iubesc! Mă bucur pentru tine.
Și uite câți au plătit ca să mă vadă!
Mă descurc de minune!
Am o mănușă a lui Hugh Jackman!”
Mulțumesc mult, DC!
Ați fost un public incredibil.
Mersi, oameni buni! Serios.
Mulțumesc mult.
Ați fost fantastici.
Credeți că aveți un sfat ciudat pentru adormit? Bizar.
S-a ridicat o mână încrezătoare.
- Ce ai? Ce spui? - Dormi în alt oraș!
Să dorm în alt oraș?
Fată, tu știi cu ce mă ocup?
MATINEU
Să dorm în alt oraș?
Cunoaște-ți publicul!
Ce mai aveți? N-ați început în forță.
Mai are cineva... ceva?
Nu-i nimic dacă n-aveți. Avem aici!
Am descoperit că o saltea fermă, MaxCoil, ajută.
Să găsesc o saltea foarte fermă.
Bun, trebuie să repetăm instrucțiunile?
Dacă sunteți de părere că aveți un sfat ciudat de adormit,
ridicați mâna și spuneți!
Dacă nimeni n-are nimic, e în regulă.
Avem o mână ridicată. Ce știi, patru-ochi?
O pisică și Xanax.
Pisică și Xanax.
Dacă tu crezi...
că n-am Xanax,
ai venit la primul spectacol.
Bine. Dacă nu avem pe nimeni... Nu-i nimic.
Bun, aici? Chiar aici.
Tehnica de respirație 4-7-8.
Ce spui?
- Tehnică de respirație. - Tehnică de respirație.
Bine, o să fiu sinceră. Ați dat-o în bară cu asta.
Au fost niște răspunsuri modeste.
E în regulă.
Cumva a zis cineva să citesc o carte? Te bat de te usuc după spectacol!
Ne vedem în parcare! Să citesc o carte?
Dumnezeule!
Bun, aici! E o nebunie că lumea devine tot mai încrezătoare,
auzind răspunsurile groaznice ale celorlalți.
Își spun: „Pot mai bine decât saltea fermă.”
Rândul al doilea?
Camfor pe spate.
- Ce spui? - Camfor.
Camfor pe spate?
Nu sunt reușite, oameni buni.
Mersi că ați participat! Ce? Ultima.
Întinderi cinci minute.
Întinderi cinci minute?
Nu mă mai întorc în orașul ăsta!