Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Пані та панове,
Тейлор Томлінсон!
ТЕЙЛОР ТОМЛІНСОН: МАТИ ВСЕ
Як справи, Вашингтон?
Ну хіба не тупо?
Спустилася тими сходами, наче я одна з Jonas Brothers.
Я в курсі, як це тупо. І це була моя ідея!
Мені було так соромно за цю мою вигадку,
та коли ми вже сюди доїхали, було пізно,
бо ці сходи побудували чоловіки зі справжньою роботою.
І дуже непогано впоралися, до речі.
Я така: «Може заб'ємо на цю ідею, ага?»
А вони такі: «У нас на це тиждень життя пішов, тож...»
Тож я знаю, це було тупо.
Дякую за поблажливе ставлення.
Як воно, Вашингтон?
Щиро дякую, що прийшли.
Чесно кажучи, кар'єра у мене зараз складається просто неймовірно.
Я...
Це остання ніч наймасштабнішого туру мого життя.
Це моє третє шоу для Netflix.
А нещодавно хтось використав моє ім'я та фото в додатку для знайомств.
Це була я.
Розійшлася з хлопцем, встановила додаток.
Чому? Одружені друзі порекомендували.
Якщо ти самотня, одружені друзі не дозволять тобі бути щасливою.
Хочуть, щоб ти мала ті додатки,
бо там все таке цікаве, а друзям туди не можна.
Хочуть стояти в тебе за спиною, як дитя в залі гральних автоматів
у якого немає грошей.
Спостерігати, як ти ледве виживаєш.
Вони такі: «Ліворуч, праворуч!» А ти: «Хочеш пограти?»
Вони такі: «Капець як хочу.
Та це буде нечесно, бо в мене й так рекорд».
Одруженим одружені друзі не треба. Вони нікому не треба.
Вибачайте, якщо це ви. Ви ж у першому ряду і обидва працюєте.
Одружені друзі нікому не потрібні, ясно?
У вас новини нудні.
Молодці, що осіли. А знаєте, у кого цікаве життя?
У самотніх друзів. Бо ми живемо і робимо помилки.
Зазвичай помилки, на ім'я Тревор.
Спитайте одружених, що ті робили на вихідних?
«Чим займалися?»
«Прокинулися поруч зі спорідненою душею... Вкотре».
А тепер спитайте самотнього: «Чим займався?»
А він такий: «Я прокинувся у свіжій могилі!»
«Чого пишаєшся? Ти в могилі сексом займався?»
А він: «Думаєш, нащо ми могилу викопали?»
У вас є самотня подруга, що вважає себе сексі і крутою,
а насправді вона просто постійно у небезпеці?
Щоразу, як розповідає про побачення, ти вся така: «О Боже, ясно.
Ні, я не засуджую,
та, може, наступного разу транслюй своє місцезнаходження».
У мене є така подруга.
Щотижня розповідає найстрашніші історії, які я колись чула.
«В п'ятницю був такий мен.
Цілуємося з ним в барі. Сексі.
Він такий: "Я тобі дещо покажу". І тягне мене в глухий провулок.
Витягає величезний пістолет.
Направляє в обличчя. "Телефон, ключі, гаманець".
Сексі! Треба все в житті спробувати.
Б'є мене по голові. Прокидаюсь за 30 хвилин у калюжі.
Додому верталась автостопом. Боже, я така Саманта».
Я така: «Думаю, тебе пограбували, люба».
Вона: «Пограбували? Ти така святенниця. Він мені передзвонить.
У нього є мій телефон.
От побачиш. Від нього дух перехоплює».
Я така: «Ні, він з тебе дух вибив».
Як розходишся, друзі завжди таке верзуть.
Намагаюся допомогти.
Типу: «Спробуй зустрічатися сама з собою».
«Ти ж казала не осідати. Якого дідька?
Та й я варта кращої ніж я!»
«Може спробуєш побути одна хоч рік?»
«Може спробуєш пройтися без навушників? Ні. Бо постійно про смерть думатимеш».
Останній розрив був іншим.
Це був перший розрив, відколи я потрапила на Netflix.
До цього мої друзі мене дуже підтримували.
«Нам так шкода. Все налагодиться».
Потім був Netflix, я пережила розрив,
і всі мої друзі були такі: «Ну...
У тебе ж є робота мрії, тож...»
Друзі дивилися мені в сумне обличчя:
«Не можна мати все, сучко». Всі!
Я була така ображена.
А потім подумала і така: «Знаєте, що?
Я теж не хочу, щоб хтось мав усе». Ніхто з нас не хоче.
Тому клепають документалки про Мерилін Монро.
Типу: «В неї було сумне життя».
А ми такі: «Отож-бо».
Кому треба, щоб хтось мав усе?
У когось є пара? Хай не сміють мати роботу мрії.
Маєш роботу мрії? Не смій ще й закохуватись.
Маєш роботу мрії і споріднену душу?
Май совість хоча б мати розлучених батьків.
А краще б ти взагалі був сиротою.
Не можна мати все. В дитинстві я так і думала.
Думала, можна або бути сексі, або мати круту особистість.
Думала, це такий поділ. Що життя справедливе.
Це допомогло мені пережити важкі роки.
«Нічого, що я несиметрична. Просто в мене крута особистість,
І вона ось-ось проявиться.
З'явиться разом з місячними і листом з Гоґвортсу».
Так я думала до шостого класу,
де я зустріла Крісту: гарну, кумедну, розумну і милу.
І саме тоді я перестала вірити в Бога.
Мені так багато друзів щось таке казали, що я почала відчувати себе винною.
Чому? Бо це таки моя робота мрії.
Повірити не можу, що це моє третє шоу для Netflix.
Повірити не можу.
Мені так шалено щастило в кар'єрі.
І чим більше я про це думала,
тим більше усвідомлювала: «Ніхто не може мати все.
Тобі й так шалено пощастило.
Радій тому, що маєш. Зосередься на цьому.
Ніхто не може мати все».
А потім я зустріла Г'ю Джекмана.
І така: «Тобто мати все таки можна.
Тільки от нічого не лишилося, бо "Бог" віддав усе Г'ю».
Г'ю Джекман — ідеальний зразок чоловіка.
Зустріти його було релігійним досвідом.
Це мене змінило.
Наче побачити Великий каньйон. Кожен має зробити це перед смертю.
Цей чоловік — справжнє диво світу.
Наче Ніагарський водоспад. Можна привести родину.
Трохи змокнете, але весело.
Це було...
А сталося ось що.
Півтора року тому ми були в Нью-Йорку, виступали під час туру.
У нас був вільний вечір між виставами.
Тож я, мій друг Дастін, його дружина Мелісса
і ще кілька «веселих» друзів,
пішли подивитися «Музиканта» на Бродвеї з Г'ю Джекманом.
Хороший був мюзикл? Хтозна.
Але Г'ю Джекман весь час був на сцені.
Хай би краще назвали
«У нас тут є Г'ю Джекман. Хто хоче його побачити?»
Шоу було чудове.
Наприкінці акторів викликають на біс. Ті кланяються.
Один виходить вперед і каже: «Ви потрапили на особливий тиждень.
Ми збираємо гроші для благодійної організації "Бродвею не байдуже".
Сьогодні Г'ю підпише рукавички, які носив на шоу.
Їх отримає той, хто заплатить найбільше».
Я подивилася на друзів і така: «Ну...
У мене є гроші».
Вони такі: «І на це ти витратиш гроші від Netflix?»
А я така: «Ну, сім'ї у мене немає.
І взагалі нікого немає. А брекети я вже собі ставила.
Якщо я не можу мати все, то хоч рукавички заберу».
Я ще подумала, що це буде прикольно.
Бо на телебаченні тебе зазвичай питають:
«На що витратила гроші? На нову куртку? На машину?»
Тож я така: «Буде кумедно, якщо моєю першою покупкою
стануть просякнуті потом рукавички Росомахи».
Типу «Я що, чоловік?» Так тупо.
Я починаю змагатися на аукціоні. Виходить непогано.
Нема чого втрачати і нема заради кого жити.
Виходить так добре, що лишаюсь я і ще двоє учасників.
Я, ще одна літня пані попереду і,
без жартів,
Джейк зі «Стейт Фармс».
Це 100% правда, і я вагалась, чи казати,
бо це робить історію схожою на якийсь сон.
Уві сні я хочу отримати рукавички Г'ю.
Джейк зі «Стейт Фармс» теж їх хоче.
«Розмріявся, рекламнику. Вони мої».
Тоді Фло з іншої реклами чомусь в'їжджає на коні.
А це хто? Та це ж тигр Тоні на мотоциклі!
З купою готівки.
Тоні не переб'єш. Він в бізнесі давно.
Лишаємося я, ця пані і Джейк.
Гадаю, Джейк якось зрозумів,
що нам з цією пані перемога потрібна більше, ніж йому.
І от «Стейф Фарм» по-добросусідському відступає.
Ага.
Лишились я і ця пані.
Наче в пінг-понг граємо: я — вона.
Я, мабуть, відрубилась, бо як прийшла до тями,
там вже була сума, яку я востаннє за коледж заплатила.
І, як і в коледжі, я така: «Це божевілля. Я звалюю».
Саме збираються оголосити: «Раз, два, продано жінці попереду»,
Г'ю Джекман виходить вперед, зупиняє аукціоніста,
і такий: «Поки аукціон не закінчився, мушу сказати,
що я дуже зворушений щедрістю сьогоднішньої аудиторії.
Знаєте...
У мене дві рукавички.
Якщо я підпишу обидві,
може ці дві пані погодяться заплатити однакову суму?»
І подивився прямо на мене.
Знаєте, я ніколи не платила за секс...
але я таки вбахала сім тисяч за візуальний контакт з Г'ю Джекманом.
Дякую за аплодисменти. Цей жарт дорого коштував.
Вони такі: «Це спишеться з податків». Я така: «Не хвилюйтесь. Я прослідкую».
Я б хотіла сказати, що це на благодійність.
Та насправді, я до кінця не пам'ятала.
Та і тоді не слухала. Була зайнята розмовою з рукавичкою.
Така: «В тобі були пальці Г'ю. Поділись, як воно?»
«На диво ніжні».
«Я так і знала».
Люблю цю історію. Завжди видно, хто ріс релігійним
по тому, хто починає сміятися з «У мене дві».
І ти така: «Я читала Біблію.
Зараз хтось дитя навпіл розріже».
Додаток для знайомств — не моє.
Це не для мене.
Тут хтось ними користується?
А є хтось, хто ніколи ними не користувався?
Ну ось.
Краще б не питала.
Як самовдоволено звучали.
Це було нестерпно.
Давайте, розкажу, як воно на додатках.
У кожному профілі є по шість фото,
на яких, таке враження, що шість різних людей.
А ти тоді сиди у кав'ярні і чекай на нього.
Типу: «Давай, фото номер три».
А потім він приходить, і ти така: «Дідько, четверте».
Та йти не можна.
Треба сидіти 45 хвилин, кивати й посміхатися, знаючи,
що ти його потім загостиш.
Почуваєшся моторошно, як Гейлі Осмент у «Шостому чутті».
Типу: «Ох. Він ще не в курсі, що помер».
Знайомства — це так ніяково, особливо в додатках.
Побачення в додатку — це вам не побачення наосліп, а радше короткозоре.
Перше побачення — це легко. Вечеря, напої. Все просто.
А тоді вони такі: «Це було весело. Давай знову. Що робитимемо?»
А ти така: «Дідько. У мене ж жодних хобі чи інтересів.
Я лише купка переляканих опосумів у плащі,
що косплеять когось, кого бачили на вулиці 8 років тому».
Йдеш додому і гуглиш, як невдаха.
Типу «Ідеї для побачень, 2023».
Можна пограти в боулінг.
Проїжджали повз боулінг? Як вони ще не зачинились?
Живуть з других побачень.
Можемо пограти в боулінг чи мінігольф.
Лазертаг — це щось реальне?
Просто робиш як церковні молодіжні групи,
коли уникають торкатися одне одного.
Типу: «Шнуруй туфлі для боулінгу, чувак.
Сьогодні ти присвятиш себе або мені, або Христу.
В ці дірки пальці не сунь. В ці можна.
Обирай».
Я інтроверт, думаю, тому мені важче знайомитися.
Екстравертам легше. Ви любите пізнавати людей.
Вам це чомусь подобається.
Тож у сексі на ніч ви кращі.
Бо секс на одну ніч — це як зустрітися з кимось з усієї сили.
Я, інтровертка, ніколи не мала сексу на одну ніч.
Навіть нема про що погомоніти з друзями-коміками,
як ті в гримерці обговорюють секс в дорозі.
«Займаюся я такий сексом з однією, і, щойно кінчив, втратив інтерес».
А я така: «Ага. Та ж лажа, як покакаю в книгарні "Барнс енд Нобл"».
Правда ж? Типу: «Я зробила те, за чим прийшла. Можна йти».
Але такі друзі найприкольніші.
Завжди радо слухаю історії друзів, що займаються сексом на раз.
Подружці з Тіндером щопонеділка дзвоню.
«Як вихідні?»
Вона така: «Чудово. Тут один хлопець так класно вміє брудні слівця вставляти».
«Брудні слівця — це як по-твоєму?»
Каже: «Я люблю, коли мене називають шльондрою чи курвою».
Я така: «Боже».
Якщо ти любиш, щоб тебе в ліжку звали шльондрою,
значить тебе просто батьки дуже любили.
Бо брудні слівця — це сексуально, бо тобі такого не казали раніше.
Якби хтось назвав мене шльондрою в ліжку, я б така: «Перепрошую?
Так мене тільки батько називає.
Це слово для сімейного кола. Знайте межі, пане.
Роззирнися.
Це в нас секс чи День подяки?
Ти що вайб не відчуваєш?»
Я в ліжку хочу чути щось новеньке.
Типу: «Привіт. Я відкрив тобі рахунок на коледж».
«У тебе руки занадто худі».
«Мені сподобалося твоє шоу для Netflix».
У мене комплекс Лоліти.
Я пропрацьовую його. На терапії. Вже не в стосунках.
У мене раніше був груповий чат з татом і колишніми, де я писала:
«Я сьогодні почуваюсь негарною. Чия це провина, що скажете?
Обговорюйте».
Жарт спрацював краще ніж зазвичай. Я за вас хвилююся.
Цей жарт більше для мене. З вами все гаразд?
Але ви мені подобаєтеся. Ви класні.
Інша подруга така екстравертка, що хоче секс втрьох з хлопцем.
Я така: «Справді?»
Вона така: «А ти не хотіла б?» Я: «Ні!»
Та я навіть тусуватися з двома одразу не хочу.
Типу, змагаєшся за бильце на середньому сидінні в літаку,
і така: «От би круто було це голими робить».
Я б і не зустрічалась більше з екстравертом.
Якось вже зустрічалась. Ми з'їхалися.
У перший же тиждень він каже: «Давай людей запросимо?»
Я йому: «Не хочеш бути зі мною, так і скажи.
Хочеш запросити людей? Куди?
На мої поминки?»
Якщо ви екстраверт, закоханий у інтроверта,
зрозумійте, пропонувати нам запросити людей —
це те саме, що пропонувати анал.
Слідкуйте за реакцією.
Типу: «Перепрошую?
У тебе хіба день народження?
Бо як для звичайного вівторка якось забагато».
Я живу сама. Це неймовірно.
Засинаю посеред ліжка, як хлопчик-король. «На добраніч, Джоффрі».
Це фантастично.
Я їм усе, що купую.
Усе або в пельку, або в смітник.
Оце потужно, ага? Розумієте?
Якщо заб'ю вдома унітаз, то не матиму одразу з цим розбиратися.
Це свобода, розумієте?
Живучи з чоловіком, я завжди така:
«Прошу, туалет. Не здавай йому, що я людина».
Благаю, забери мої страшні таємниці до водяної могили.
Пам'ятай нашу угоду!»
А тепер така: «Унітаз-невдаха, для цього існують кришки!
Хочеш знов побачити небо? Давай, працюй».
До 30 я так боялася лишитися одна.
Я боялася самотності.
Стрибала від стосунків до стосунків.
Бо боялася, що помру наодинці.
Подорослішала і така: «Не помру я наодинці».
Я на прогулянку сама не ходжу, ясно?
Як помиратиму, хтось буде поруч.
Лікар. Чи вбивця. Але свідком хтось стане.
Але я вже рік як самотня.
І це був найспокійніший рік у моєму житті.
Це було чудово.
Щодня прокидаєшся з думкою: «Сьогодні мене ніхто не засмутить, крім мене самої».
Як же чудово жити в спокої.
А все через те, що проблема не у самотності.
Проблема у побаченнях. А від них можна відмовитись.
Побачення — це відстій.
Постійні метання між надією та розчаруванням.
Ти наче та м'яка іграшка в автоматі.
«Так! Мене витягають! Фальшива тривога.
О, так! Нарешті!
І нащо я людям розказала. Який сором.
А, ти мене посунув, щоб когось іншого дістати.
Я розумію».
Але з віком все швидко міняється.
Кілька тижнів не говорили з однією подругою. Дзвоню їй.
Вона каже: «Уяви. Здається, я зустріла пару на Бамбл».
І все. Навесні вони одружуються.
Ми роками лежали в одній купі іграшок в автоматі.
На секунду очі заплющила, а вона вже за склом така:
«Тобі теж колись пощастить!»
Люблю бути нейтральною подругою без хлопця.
Бо коли наближаєшся до 30, розрив стосунків все більш спустошує.
Половина моїх друзів заручені,
інша проходить через страшний розрив з людиною, з якою збиралася померти.
Тобто половина дзвінків — це
«Я одружуюсь!», а інша — «Я старію!»
А я така: «Я замовляю фастфуд. Хто щось хоче?»
«Тако Белл» — на будь-який випадок.
Самотність починаєш цінити лише ставши свідком болісного розриву друга.
Звучить жорстоко, але це правда.
Моя подруга досі «дружить» з колишнім у соцмережах.
Це вони намагаються бути зрілими. Помилка новачка.
Її колишній опублікував фото, на якому він з новою дівчиною.
А вона модель.
Звісно, їй всі подзвонили.
Такі типу: «Гей, як справи? Була сьогодні онлайн?
Бо ми хотіли запропонувати день без соцмереж.
Думали, може, все вимкнемо, візьмемо плед, знайдемо поляну.
Може навіть Біблію погортаємо».
А вона така: «Я вже бачила».
Ми такі: «Упс. Запізнилися. Ти як? Все гаразд?»
А вона: «Чесно, краще б він з чоловіком зустрічався».
Ми такі: «Тріш, ти така проблематична.
Чим тобі було б краще, якби він зустрічався з чоловіком?»
А вона: «Ну, слухай.
Якби він кинув мене заради чоловіка, це було б, типу,
він просто хотів те, чим я ніколи не стану».
Ми такі: «Ну, так. Так же ж воно і виходить... Хіба ні?
Ні!
Ми вважаємо, що ти гарна.
Але... Модель? Це ж, типу, інший...
Роззирнись. Була б ти моделлю, ми б всі ними були.
Але ж ми не команда моделей. Ми — "особистості".
Ми з тобою... в зовсім іншій команді».
Є ще подруга, якій зрадили. Тупо, правда?
Хто зараз зраджує?
Це тобі не 90-ті, дурню!
Телефон відстежує кожен твій крок.
Тебе спіймають. Купиш розлучниці квіточки,
а твоя дружина отримає СМС з Банку Америки.
«Ми помітили, що Стів проявив уважність.
Схоже на якусь підозрілу активність.
Адже ми в Банку Америки знаємо цього засранця».
Коли ти самотня, тусити з одруженими друзями важливо.
Ти граєш важливу роль у їхньому житті.
Люблю бути третім зайвим, ходити в кафе, дивитися кіно.
Люблю момент, коли вони зустрічають мене біля ресторану,
а я бачу, що вони щойно сварилися в машині.
Одружені думають, що воно не видно.
Такі: «Договоримо потім, а поки проведемо гарний вечір».
А потім такі спітнілі: «Раді тебе бачити.
Нарешті зустрілися...
Хліб вже принесли? Мали принести поки нас не було.
Агов! Принесіть нам хліба!
Треба чимось руки зайняти, щоб не повбивати одне одного!
Як ти? Розказуй.
Не змушуй мене дивитися на неї».
Тоді ти, як самотня подруга, розповідаєш одруженим друзям про побачення.
Про гостінг, підстави, ШІ порно діпфейки.
І знаєш, що вони потім сядуть в машину і такі:
«Я не часто це кажу, але я вдячний, що ти є».
Тусіть з одруженими друзями, ходіть на барбекю: «Я з радістю. Що принести?
Лід? Солодке? Точку зору?»
Хочете знати, що найкраще в самотності?
Найкраще те, що не треба нікого знайомити з батьками.
Знайомили когось з батьками?
Це не про познайомити людей, яких ви любите.
Правда ж? Ні!
Це про показати партнеру, чому ви часом буваєте з ним жорстокі.
Ви показуєте сексуальному партнерові місце злочину.
Типу: «Бачиш? Я не брехала».
Ти не хочеш, щоб партнеру сподобались батьки.
Ти хочеш, щоб з вечері вони вийшли зі словами: «Боже.
Твої батьки просто...»
«Знаю».
«Серйозно, люба. Як ти взагалі...?»
«Хтозна.
Та, схоже, люди мали б бути до мене поблажливіші, коли я поводжусь як стерво.
Тепер, коли ми маємо всю інформацію,
схоже, я могла б бути набагато стервознішою, якби захотіла.
Але я тримаюся і...
заслуговую на зупинку в гіпермаркеті по дорозі додому.
Без обмежень по часу.
І я хочу візок.
А не кошик».
З батьками треба знайомити обережно.
Бо батьки не завжди грають роль батьків.
Мене батьки підводили щоразу, коли я приводила когось до них.
Я проводила підготовчу розмову в машині.
Типу: «Запам'ятай: ті люди тобі не друзі.
Що б не сказали, не сприймай це особисто. Це не ти. Це вони.
Запишеш на руці, щоб не забути?
Можеш подивитися на моє тату, якщо злякаєшся. Ходімо».
Тоді ви заходите.
Він готовий побачити справжнє обличчя твоїх батьків.
А вони зустрічають вас всі такі привітні.
І весь вечір наче янголи.
Чарівні, веселі, невимушені.
На татові розстібнута гавайка.
Пританцьовуючи підливає напої.
Верзе всяку прогресивну повісточку, яку ти від нього ніколи не чула.
«Ще по пиву? Треба якось в гольф пограти.
То які там у тебе займенники?»
А ти потім в машині бурмотатимеш, наче та конспірологістка.
«Це зовсім не те, що... Я там була, я знаю, що сталося насправді. Це все...
Ніхто не може сказати, що цього не сталося, я все знаю».
Поки твій хлопець такий:
«Ти про що, крихітко? Твої батьки чудові».
А ти така: «Ррр!
Ні, це не правда.
Не знаю, хто були ті ящіролюди,
та це не ті, хто мене травмував».
А потім твої батьки такі всі самовдоволені:
«Джейсону ми сподобалися». А ти така: «Я знаю, що задумали».
«Може познайомиш зі своїм терапевтом? Хай нас послухає».
«Дочекатись не можу, коли ви опинитесь під землею».
«Гаразд, та ми б хотіли кремацію».
«Я розвію ваш прах там, де Бог його не знайде!
Побачимося на Великдень».
Терапія теж ефективніша, коли ти самотня, бо можна все це пропрацювати.
Коли ти у стосунках, то витрачаєш половину сеансу
на те, що твій партнер на терапії не пропрацьовує.
Коли самотня, ця година лише про тебе. Щотижня.
Це навіть забагато часу. Доводиться готуватися.
Після останнього розриву я щотижня приходила на терапію з новими ідеями.
«Знаєте, що я зрозуміла цього тижня? Моя початкова школа
була через дорогу від кладовища».
А вона така: «Гаразд. І що?»
Я кажу: «Не знаю, але ж це щось означає, ні?
Я приношу інгредієнти, ви печете пиріг. Я ж не лікар.
Я покопалася в собі,
знайшла щось страшне і принесла вам.
Я була дуже сміливою. Де мій смаколик?
Така хоробра! Ваша улюблена клієнтка!»
Дуже хочу взнати, чи я у терапевтки улюблена.
Не питайте. Не скажуть. Я пробувала.
Єдиний спосіб розібратися —
зв'язатися з іншим її клієнтом.
А тоді ми з ним заплануємо зателефонувати їй.
На вихідних.
Кожен окремо.
У той самий час...
з суїцидальними думками.
А тоді побачимо, на чий дзвінок вона відповість.
Ми обоє хочемо покінчити з собою. Кого оберете?
Хто переможе, змагатиметься з наступним клієнтом.
Буде у нас такий собі турнір.
Отакий брутальний турнір.
Я пропрацьовую тривогу.
Уже кілька років. У когось тут є тривога?
А панічні атаки є?
А до швидкої хтось звертався через тривогу чи панічні атаки?
Є такі!
На що подумали? Серцевий напад?
А приїжджаєш в лікарню, а там такі: «Насправді це вас ваш мозок атакує».
Зараз вам стане краще.
Якось я звернулась в лікарню, бо заснула в AirPods.
Прокинулась, одного нема. Думала, проковтнула.
«Тобто, проїхала півдороги і повернулась, бо це дурість?»
Ні. Приїхала на швидку. Мене оглянули.
Хотілося б сказати, що ця історія сталася дуже давно,
та завдяки вищезгаданій техніці це неможливо.
Все життя у мене були проблеми зі сном.
До появи AirPods я засинала у звичайних навушниках,
слухала подкасти чи фільми, щось заспокійливе.
До появи AirPods у навушників були шнури.
Якщо проковтнеш, можна витягнути, як фокусник хустинку.
З'явились AirPods, і я почала спати в них.
Кілька років тому, це не важливо,
я заснула з двома AirPods, прокинулась з одним,
і така: «Ну звісно ж я його проковтнула».
Наче дитина чи собака.
Переконала сестру відвезти мене до відділення швидкої,
зіпсувала всім різдвяний ранок.
Ми дісталися нашої місцевої лікарні,
де мені довелося пояснити трьом дорослим жінкам на рецепції, чому я тут.
Я така: «Мабуть, у вас тут таке часто буває.
Та здається...
що я могла...
ненавмисно...
поки спатунькала...
проковтнути...
AirPod».
А вони такі...
«AirPod? Люба, вони достатньо великі.
Правда, Лі? Величенькі.
Думаєш, ти могла проковтнути...
А я: «Може не обговорюватимемо публічно,
що я можу проковтнути, а що ні, добре?»
Вони такі: «Хтось у школі був потворним. Ми тебе оглянемо».
Мене повели до лікаря.
Чекаємо на нього.
Не знаю, що я думала, він має зробити,
якщо я насправді проковтнула AirPod.
Не оперуватиме ж.
Хіба скаже: «Так, він там.
Купіть фастфуд по дорозі додому. Удачі».
Тако Белл: на будь-який випадок.
Не знаю, яку шкоду, як мені здавалося, може заподіяти AirPod.
А якщо він досі заряджений?
Що, як струмом вдарить по кишках?
Або почне грати кавери на Glee і всі почують?
Сестра каже: «Ти їх видалила».
«Не всі. Деякі з них класні!»
Перш ніж прийшов лікар,
інша сестра дзвонить з дому і каже:
«Привіт. Ми знайшли його в наволочці.
Скажена хоче повернутися додому і поїсти оладок?»
Мені так соромно.
Хотіла якнайшвидше втекти через чорний хід.
Кажу: «Ходімо».
Сестра така: «Вони вирішать, що щось погане сталося».
Я: «Погане таки сталося. Ходімо!»
Вона: «Це аварійний вихід».
Я кажу: «Це реанімація. Тут все аварійне. Ходімо!»
Що мене дратує в реанімаціях:
коли у тебе напад тривоги чи паніки, це єдиний варіант.
Тому я думаю, що їм потрібен інший варіант,
що називатиметься «Кімната тривоги». Ага?
Щоб була реанімація і тривогізація.
Підстрелили, зарізали, стікаєш кров'ю? Реанімація.
Заповнюєш усі ці папери, бо саме слушний момент, ага?
А в кімнату тривоги звертаються, коли:
«Я не знаю, де мені погано, але десь таки погано.
Це або рак, або диявол, але мені треба, щоб його витягли».
І треба заповнити лише один бланк:
«Я розумію, що зі мною все, певно, гаразд, але...
В мене кістки сверблять. Ну, не знаю!
Мені треба, щоб хтось у білому халаті, назвав мене дурною».
Я згадувала раніше, що погано сплю.
Будь ласка, заради Бога, не надсилайте мені статті після шоу.
Знаю, ви хочете як краще, але, повірте, я читала усі статті про сон.
«Три способи краще спати!»
Це ті самі поради знову і знову.
«Побризкайте лавандовим спреєм
холодну сторону подушки. В сутінках».
Я вам що, відьма?
«Переконайтеся, що вночі у вашій кімнаті темно й тихо».
«Боже, а має бути темно? Яка ж я тупа.
Я весь цей час спала під диско-кулею. Бо атмосферно.
Хто ж знав?
Гаразд. Темно, тихо, є!»
«Чому б не лишити телефон на ніч в іншій кімнаті?»
«Чому б тобі не винести дитину на вулицю?»
Це не означає, що я проти порад для сну. Я просто втомилася.
Я ставлюся до порад щодо сну, як багато чоловіків до порно.
Така: «Усі стандартні штуки я вже бачила.
Пришліть мені щось химерне».
Я вас дещо запитаю.
І не страшно, якщо ніхто не відповість.
Я питаю всіх глядачів. Кожного разу. Не страшно.
Якщо думаєте, що маєте нестандартну пораду щодо сну.
А я читала усі статті, слухала усі подкасти, бачила купу ТікТоків.
Я питаю усіх глядачів, кожне шоу в цьому турі.
Якщо думаєте, що знаєте химерну пораду, про яку я ніколи не чула,
підніміть руку і кажіть.
Але якщо хтось скаже: «Пробувала додаток для медитації Calm?»
Я попрошу вивести вас з залу.
Нічого, якщо не маєте.
Хтось хоче поділитись? О, хтось впевнений в собі.
Що скажете?
- Мастурбація. - Мастурбація?
Подруго, я тебе прошу.
Думаєш, я не пробувала мастурбувати?
Я не закінчую робочий день. Я його кінчаю. Наступний.
Гаразд.
Що тут в нас. Дякую за участь.
Що тут в нас.
Аж дві поради?
І робити їх послідовно? Гаразд.
Треба зробити стійку на руках.
Стійку на руках біля стіни? Ага. Тільки без йоги.
Схоже, для такого я мала б бути сексуальнішою. Я не зможу.
Гаразд. Я хочу почути кінець.
Робиш стійку на руках біля стінки.
Кілька секунд.
Лише кілька секунд. Все дуже легко, як красива дівчина з обкладинки.
Так сексуальні люди говорять. «Стійка на руках. Секунд 10. Без проблем».
А ти така: «У деяких з нас важкий низ».
Гаразд. Вибач, розказуй.
Треба бути догори ногами.
І спиш ногами на подушці.
Про стійку на руках не чула, але чула про ноги на подушці.
Бо це змінює ліжко, ага.
Це заплутає тіло. Ага. Заплутай себе до сну.
Є. Тут я лише половину чула.
Буде тобі половина бала.
У когось є справді химерна порада?
Нічого, якщо немає.
Просто цікаво.
Гаразд, хто гукнув?
Розказуй.
Послухати його балачки.
Послухати кого?
Цього чувака.
Послухати балачки хлопця, який тут з тобою?
Намагаєшся з ними розійтися?
Чи ти намагаєшся комусь спихнути партнера?
Типу: «Цей незайнятий.
Бухтить і бухтить. Зрештою і ти заснеш.
Як квиток у ліжечко».
Ого. Це було цікаво.
Ми стали свідками розлучення. Прикольно, правда ж?
Вперше таке сталося на цьому запитанні.
Такого ще точно не було.
«Забирай собі цей нудний шмат лайна».
Гаразд. Остання. Що скажеш?
Слухати, як хтось по телефону говорить в іншій кімнаті.
Я слухаю, як мама розмовляє з бабусею...
Підслуховуєш чиюсь телефонну розмову в іншій кімнаті?
Як мама розмовляє з бабусею?
Ти пропустила, як я згадувала, що живу одна?
Принаймні ота дівчина мені когось запропонувала.
«Спробуй заснути під розмову люблячих тебе людей у іншій кімнаті?»
Спробувала б, якби могла!
Влучила в самісіньке серце.
Давайте розповім найкраще, що почула у цьому турі.
Кілька місяців тому.
Жінка в першому ряду. «У мене є дивна порада».
Я така: «Кажи».
«Коли я не можу заснути, то 10 хвилин лежу на підлозі на кухні».
Я: «Гаразд. А далі?»
Вона: «Тоді я вертаюся в ліжко. І засинаю».
Бідолашна дівчина сама собі деспотичні батьки.
Вона така: «Не спиться?
В курсі, що в деяких дітей нема ліжок?
Іди полеж 10 хвилин на холодній плитці.
Може вдячність прокинеться».
І знаєте що?
Я спробувала. Це працює.
Ще й як!
У готелях я роблю це на підлозі ванної.
Знаєте, скільки я на COVID перехворіла?
Я хочу впоратися з тривожністю.
Бо якби я її не мала, була б зовсім іншою.
Саме лише хвилювання щодня забирає стільки розумової та емоційної енергії.
І це не допомагає підготуватися до чогось поганого.
Я сказала терапевту: «Знаю, хвилювання не допомагає.
Як там казав той філософ? "Коли хвилюєшся, страждаєш двічі"».
Вона: «Це чиє?»
Я перевірила. Це з приквела до довбаного Гаррі Поттера.
Я була така впевнена, що погуглила це при ній.
Вона така: «Який філософ це сказав?»
Я така: «Ньют Скамандер». Дідько!
«Це з печива з передбаченнями. Проїхали. Не хочу більше про це говорити».
Без тривоги я мала б зовсім іншу особистість.
Бо багато моїх рішень базуються на страху.
А іноді також не роблю щось зі страху.
Я дивлюся одні й ті ж серіали й фільми, бо це мене заспокоює.
Я знаю, чого очікувати.
Зустрічаюся з одним типажем чоловіків, бо знаю, чого очікувати.
Думаєте, у вас є «тип»? Ні.
Це тривожність. Йдіть до лікаря.
У мене троє молодших сестер.
Вони всі з покоління Z, всі квіри, всі у серйозних стосунках,
і розчаровуються в мені щоразу,
як я починаю зустрічатися з черговим білим хлопцем.
Вони такі: «Ну ж бо, Тейлор. В дупу патріархат».
«Дівчата, я ж буквально цим і займаюся».
Знаєте, як важко бути з гетеросексуалами,
коли тебе оточують троє квірних стосунків?
Квір-стосунки — це найкрасивіша, вдумлива, творча штука.
Моя сестра та її партнер живуть в любовному романі.
Наша розмова:
«В тебе ж був важкий тиждень. Ти як?»
Вона каже: «Так.
Мій партнер подарували мені мій улюблений снек з лімітованим смаком,
пісок з пляжу, по якому ми ходили на перше побачення.
Знаєш, як я завжди хотіла іграшкову плиту?
Вони знайшли її на eBay».
Я така: «Боже, вони тобі зраджують?»
Вона: «Що? Ні! Просто слухають мене і запам'ятовують, що я кажу».
Я така: «Що? Ні. Перевір їхній телефон.
Тут щось не так. Перевір їхній телефон. Повір».
Вона: «Гаразд. Як у тебе з хлопцем справи, Тейлор?»
Я така: «Все добре.
Мій хлопець купив мені хот-дог,
бо сам хотів, а я теж там була.
Це було так романтично».
Він такий: «Що? А, вибачте. Ну, давайте два».
Я не проти натуралів, бо з купою з вас зустрічалась.
Але в стосунках ви любите пишатися собою майже з нічого.
Це прямо вражаюче.
Гетеросексуал поставить свічку у ванній і такий:
«Я заради тебе усе життя змінив!»
А ти йому: «Ти ж її навіть не запалив.
Трохи пахне лавандою, якщо дуже близько підійти.
Та, якщо чесно, я б ту свічку обміняла на крихту емпатії».
Пробували колись пояснити емпатію високому, красивому білому хлопцеві?
Це делікатна розмова.
Ти така: «Уяви, що ти — це я».
«Але ж це не так!»
«Гаразд.
Не посперечаєшся. Туше.
Уяви, що ти відчуваєш те, що й я».
«Але це не так!»
«Гаразд.
Уяви, що ти міг би відчувати те, що й я».
«Ніколи».
«Гаразд. Уяви, що ти баскетболіст».
«Гаразд.
А далі? Ця гра мені подобається».
«Гаразд, у цій аналогії ти баскетболіст.
І чудовий товариш по команді.
Ти любиш свою команду і робиш для неї усе.
Та твоя команда не помічає.
Не цінує тебе за все, що ти робиш.
За те, що ти цінний гравець.
А цього тижня твоя команда
забула про твій день народження.
Як ти через це почуваєшся?»
«Це відстій!»
«Так!»
Змусити сексі хлопця співчувати, як змусити жінку кінчити.
«Усім стояти!
Ми близько. Це сигналізація!
Зосередьтеся, прошу.
Ми так важко працювали».
Я намагалася зрозуміти, чи бісексуальна,
чи просто зашвидко передивилась «Ейфорію».
Намагалася зустрічатися з жінками, але не знаю, як їм подобатися.
Я знаю, як подобатися чоловікам. Просто надурити.
Чекаєш, поки хоч трохи їм сподобаєшся, а потім кажеш:
«Я тобі не подобаюся». А вони: «Подобаєшся».
-«Ні». -«Так».
Ти така: «Ні». А вони: «Так!»
І так, поки не завагітнієш.
Просто зроби з цього цікавий виклик.
«Закладаюся, не зможеш прожити зі мною життя».
А вони такі: «Дивись і плач!»
Як попросити дитину винести сміття, а вона:
-«Ні!» -«Я засічу час».
А він такий...
«Бачиш? А ти думав, що не хочеш».
А він: «Байдуже! Я найшвидший хлопчик у світі».
Залицятися до жінок важче.
Це делікатніша справа.
Залицятися до жінки — наче запустити камінь по воді.
Залицятися до чоловіка — наче цеглину у вікно жбурнути.
Типу: «Байдуже. Я просто хочу побачити, що буде.
Жити я тут не збираюся».
Я, певно, сексистка. З власних слів чую.
Я сексистка, бо коли чоловік мені відмовляє, я така:
«От ідіот!» А коли відмовляє жінка,
я така: «Вона знає, про що говорить».
Я говорила про це з подругою, бо не хочеться ж...
Страшно просто заявити, що ти бісексуальна, бо тоді хтось такий:
«Доведи! Ось фото Марго Роббі. Потекла? Дай, спробую»
Усі якісь дуже...
агресивні щодо цього. Дивина.
Ти ще маєш це доводити.
Питаю я подругу, і вона така:
«Ну, сексуальність — це спектр».
Вона теж дивилася «Ейфорію».
Каже: «Але я точно гетеро, бо не змогла б відлизати дівчині.
Бо це огидно».
Я така: «Гаразд. Поміркуємо.
От чому я прямо зараз не відлизую дівчині? Огидно?»
А я така: «Ні, як на мене, це не огидно.
Просто я не хочу бути у чомусь нездарою в дорослому віці».
Брат — транс, сестри — лесбійки, а я ідентифікуюся, як боягузка.
Я жахливо боюся невдачі.
Навіть нові хобі у мене не затримуються. Як я, в біса, маю...
Навчитися кунілінгусу буде наче навчитися грати на піаніно.
Круто було б мати це вміння. Вихвалятися ним на вечірках.
Але в мене немає ні часу, ні смирення, щоб навчитися нової техніки пальців.
Немає.
Половину «Jingle Bells» вивчу і така: «Відстій.
Треба було починати в 12. Тепер не наздожену».
Я вже вмію грати на кларнеті.
Це не моя пристрасть, але однодумці мене поважають.
У мене за поясом багато років досвіду.
Під чиїмось поясом. Під поясом.
Малою я не знала, що можна інакше.
Всі такі: «Ти дівчинка, грай на кларнеті».
Я: «А на фортепіано можна?»
А вони: «Звісно, можна.
Якщо хочеш потрапити в пекло!»
У кого релігійна травма?
Є тут такі? Гаразд.
Вибачте, якщо немає.
Я наче та зламана платівка.
Вже б замовкла, та постійно щось нове дізнаюсь.
Наприклад, в курсі, коли кінчаєте, не обов'язково кричати:
«Ось тобі, Ісусе!» В курсі?
Хотіла б я, щоб це був жарт.
Чесно.
А якщо не релігія, то багато хто ріс в тепличних умовах.
Поаплодуйте ті, з ким не проводили розмову про секс.
Поаплодуйте. Бачили?
А тепер ті, з ким проводили розмову про секс.
Давайте.
Можна запитати, скільки тобі було?
Нічого, що я з тобою говорю?
Якщо не хочеш говорити, не проблема.
Я б з коміком теж не говорила.
Даєш згоду на публічну розмову?
Мені потрібне «так». Не лише жест. Гаразд?
Бачили? Не складно ж. Ось так.
Гаразд.
Скільки тобі було років?
- Дев'ять. - Дев'ять? Гаразд.
Наче трохи зарано, але, мабуть, нормально.
Я ж не знаю, може ти була висока в дев'ять.
Ти сама питала, чи батьки просто були такі: «Пора»?
Мама повела мене на пікнік у сад.
Мама повела тебе на пікнік у сад?
Знаєш що? Іди до біса.
Ти серйозно?
Мама повела тебе на пікнік у сад,
щоб розповісти про жахи сексу.
Вибачте. У мене емоційна реакція.
Це найпрекрасніше, що я колись чула.
Розмова про секс у «Таємному саду».
Чорт забирай.
І як воно, Лорелай Гілмор?
Дідько.
То ти ні про що не питала?
Мама просто вирішила: «Пора»
А, тобто ти питала?
Багато людей ставлять питання.
А я не знала, що це діти просто розумні.
Я не знала, що так можна. Я ніколи ні про що не питала.
І тепер я розумію, як це тупо.
Бо в дитинстві, до місячних, у мене було три дірки.
І досі є. Не знаю, чому я так сказала.
Вони досі є. Для протоколу. Для тих, хто...
У мене вони завжди були і завжди будуть.
Мабуть. Коли перев'язують труби, її зашивають?
Забийте. Я сама погуглю.
Я відійшла від теми.
Сама розберуся.
До місячних у мене було три дірки.
І одна з них нічого не робила, так?
І я не здогадалася хоч когось запитати:
«А що ця безробітна дірка
робить між іншими двома дірками, які так важко працюють?»
Просто вважала собі:
«Хтозна. Це моя велика дірка!
Бог знає, що робить.
Це дірка для моєї віри».
Після «Музиканта»
я почала називати її своїм бардачком, та...
Це вже інша історія.
Моя розмова про секс.
Коли мені було десять, я прочитала про секс в книжці.
Я цього не планувала. І була така: «Ого!»
Намагалася забути. Джуді Блум мене прямо атакувала.
А за два роки тато забирав мене зі школи
і раптом такий: «Ти знаєш, що таке секс?»
Я така: «Я прочитала про це в книжці. Проїхали».
А він: «Перекажи мені, щоб я знав, що ти знаєш».
Тато змусив мене провести розмову з ним!
Я така: «А ти знаєш, що воно?»
Він такий: «Кажи, що знаєш. Тоді я скажу, що я знаю.
Разом розберемося».
Щоразу після розриву я питала в батьків поради про стосунки.
Не варто, бо забагато про батьків дізнаєтесь.
В 20 я пережила жахливий розрив.
Вдома мачуха намагалася мене втішити.
Каже: «Знаєш, я хотіла вийти за одного в двадцять.
Ми розійшлися і я була спустошена».
Я така: «А я не знала».
А тато каже: «Я знав! Весь час про нього говорить».
Я кажу: «Хто він? В чому була проблема?»
Вона: «Він був класний. Досліджував хворобу Альцгеймера».
А тато каже:
«Зауваж: ліки ще ніхто не винайшов».
Вона каже: «Ого, люба. Сподіваюся, ми ніколи не захворіємо на Альцгеймера».
Він: «Сподіваюся, захворіємо! Щоб нарешті забути про нього».
Раніше я прямо у будь-кого могла поради про стосунки запитати.
В людей в залі, в незнайомців.
Якось запитала пару в першому ряду.
Пару одружених сімейних психологів.
Ага. Бачили колись мега Орео?
І такі: «Досить». Правда ж?
Як капелюх на капелюсі. Це вже занадто.
Я така: «Сімейні психологи поза роботою.
Треба запитати».
Кажу: «Є порада для тих, хто часто свариться?»
Вони кажуть: «Так. Деякі мають безпечне слово, щоб зупиняти секс.
Таке слово має бути у всіх на випадок сварки».
Питаю друга: «У вас є безпечне слово для сварок?»
Він такий: «Що?» Я кажу: «Слово, щоб припиняти сварку».
Він такий: «Так, є».
Я: «І яке?»
А він: «Пизда.
Та, мушу зізнатися, з її вуст воно не дуже спрацьовує».
Я така: «Боже. Я думала, це буде щось типу "ананас", та...»
Я часто питала у людей поради після розривів,
бо думала, що це я працюю над собою. Та це не так.
Це я просто намагалася зрозуміти, як швидше знайти нові стосунки.
Щоб не працювати над собою.
Люди не хочуть довго бути самотніми,
бо коли ти сам, починаєш помічати:
«Деякі проблеми, що були у мене в стосунках, досі тут».
А тепер тут тільки я.
На цьому піску лише одна пара слідів.
І на руках мене ніхто не несе.
За рік я зрозуміла: мені є над чим працювати.
Я дріб'язкова у стосунках.
Не в стосунках я б не додумалась носити парфуми.
А от в стосунках — будь ласка.
Бо знаю, якщо ми розійдемося, і ти відчуєш десь цей запах,
то засмутишся.
І це мене радує.
Парфуми в мене не для запаху, а щоб тебе потім переслідувати.
Була на першому побаченні.
В нас обох троє молодших сестер і братів.
Кажу: «Напишімо в сімейні групові чати.
Спитаймо нашу найбільшу ваду».
На першому побаченні я — динаміт. Дивно, що досі сама.
Він пише братам: «Привіт. Яка моя найбільша вада?»
Вони відповідають: «Забагато працюєш.
За всіх переймаєшся».
Один написав «Дислексія», що мені видалося кумедним.
Читати довелося мені.
Пишу своїм: «Привіт. Яка моя найбільша вада?»
Брат негайно відповідає:
«Ти очікуєш, що тебе скривдять, тож йдеш до того, як їм це вдасться».
Я: «Чувак, я зараз на побаченні».
Він: «Вибач! Ти забагато працюєш!
Я думав, це захищена лінія!»
Я дуже емоційна людина. І дуже емоційна партнерка.
Мною керують емоції.
В курсі, що деякі переживають емоції в собі?
Чули колись цю фігню про компартменталізацію?
Виявляється, деякі люди мають зручні маленькі емоції,
що ввічливо приходять до них вдень.
Смикати за рукав, типу: «Перепрошую.
Було б непогано, щоб ви мене відчули, як буде час».
Ти такий: «Я зараз на роботі».
«На роботі? Мені так шкода.
Може пізніше?»
«Закінчую в шість».
«Матимете час о 6:30 відчути себе покинутою і непотрібною?
Гаразд. Тоді до 6:30? Домовилися.
Люблю. Чудово справляєтеся на роботі. Па-па».
Зі мною такого не буває.
Кожне моя емоція вимагає негайного відчування.
Кожна моя емоція вимагає власний парад.
Кожна емоція перетворюється на сцену з Аладдіна,
де він прикидається принцом. Типу...
Боже! Тейлор зголодніла!
Це може погано скінчитися
Сендвіч потрібен негайно Вона ще те стерво, повірте мені
Та я рада, що в мене був рік, щоб над цим попрацювати, мені це було потрібно.
Мені виповнилося 30 два тижні тому.
Що означає... Дякую.
Що означає, що я провела останні 14 років свого життя,
намагаючись покращити свій стендап.
Намагаюся зробити кар'єру, яку мені пощастило зробити,
завдяки всім вам, чесно кажучи.
І якою б я не була вдячною, і як би мені не пощастило,
це змусило мене,
особливо цього року, подумати: «Ой».
Я не знаю, чи вийде у мене все інше.
Я знаю, що я хороший комік.
Не знаю, чи хороша я людина, хороша матір, хороша партнерка.
Ця година матеріалу,
типу: «Можу я мати все? Навіть не знаю!»
Це не прикидання і не жарт.
Це питання мене справді хвилює.
Я знаю, як важко працювати в цьому бізнесі і мати сім'ю.
Бачу, як стараються друзі.
Я також бачу, як мало в це вкладаються деякі.
Коміки такі: «Можна мати дітей і подорожувати!
Є ж FaceTime».
Це наче прив'язати собаку біля кафе:
«Я бачу його через вікно. З ним усе гаразд».
У мене досі багато дитячих травм, які я пропрацьовую.
Я не хочу це валити на дитину.
Нещодавно я дивилася TED Talk.
Вибачте, я хотіла сказати ТікТок.
Завжди їх плутаю.
Інформація — норм. Просто вертикальна.
Типу, якщо у вас є дитяча травма, яку ви пропрацьовуєте,
треба навчитися бути матір'ю собі.
Тож я намагаюся це зробити, щоб зцілитися.
Та таке враження, що я завагітніла собою в школі.
І не була готова до цієї відповідальності.
І тепер щоранку прокидаюся, повністю виснажена,
намагаюсь себе не трясти.
Типу:
«Я дозволю тобі 30 хвилин дивитися ТікТок на телефоні,
може перестанеш вже плакати?!»
Друзі такі: «Ти як?»
Я: «Думаю, у мене кольки. Всю ніч не давала собі спати».
Люблю ТікТок. Знаєте, що цікаво?
Всі ці діти, що підспівують пісням, танцюють, вдають, що вони у кліпі.
Ми всі так робили в дитинстві, ага?
Так! Самі у кімнаті перед дзеркалом з гребінцем. Звісно.
Але якби вас хтось застукав за цим,
ви б захотіли вмерти, правда ж?
А діти в інтернеті: «Сподіваюся, це побачать мільйони людей».
Типу: «Тобі б не завадило трохи цькування.
Можливо, ми занадто захопилися політкоректністю»
У мене є багато друзів, що одружуються і заводять дітей.
І вони всі жахливо зверхні.
Дивно, як ті самі дівчата, які прокидалися п'яними на рейках, такі:
«Як можна не спати після десятої? В тебе такий нездоровий спосіб життя».
Я кажу: «Я бачила, як ти нюхаєш кокаїн з іржавої велостійки.
Та ти давай, нюхай дитячу голівку, наче ми всі забули».
Але мої друзі, які мають дітей і одружені,
скаржаться на свою роботу,
а я їм так само зверхньо відповідаю:
«Але ж ти одружена, тож усе гаразд».
Вони: «Але 60 годин на тиждень я нещасна».
Я: «Але ж в тебе є член мрії, тож усе гаразд».
А це не гарно. Думаю, це частково тому, що нам усім виповнюється 30.
А в наших головах це мав бути вік, коли:
«Ну, до 30 ми вже точно порозумнішаємо».
Так ми наші 20-ті пережили.
Типу: «Нам 25, ми сміття,
але за 5 років ми з усім розберемося».
Потім: «Мені 27. Я шматок лайна, але в мене є три роки, щоб все змінити».
А потім: «Мені 29. Пора прискоритися, сучко!»
А тепер, коли нам по 30, ми такі:
«Чорт, наше життя йде не зовсім так, як ми собі уявляли».
І ми починаємо все порівнювати. Відчуваємо постійну напругу.
Я знаю, що всі мої друзі одночасно мене жаліють і заздрять.
Так само, як я їх жалію і водночас заздрю.
Вони мене бачать і такі:
«Теж би зосередилася на роботі, якби була сама».
А я така: «Не мала б таланту, теж би дітей понароджувала».
Тож ми всі...
І це не те щоб здорова реакція.
Але думаю, краще зосередитися на тому, що відбувається в твоєму житті.
Це і є вдячність. Це те, що важливо.
Це допомогло мені пережити купу весіль і дитячих свят.
В мене є робота мрії.
Щоб могти сидіти на задньому ряду, типу «Насолоджуйтесь святом любові.
Сподіваюся, не розлучитесь. А в мене, однак, найкрутіша в світі робота».
І це була правда, поки хтось не одружився з астронавтом.
Всі були вражені.
Певно, астронавт виграє.
Вони такі: «Визнай, це найкрутіша робота».
А я: «Бо йому треба носити костюм, щоб не вмерти?»
Та пішли ви. Дурнувата робота.
«Якщо я десь не можу дихати, то не сунусь туди, Дене.
Це наука».
Ден навіть не був у космосі. Лише ходить на роботу і «тренується».
Це його робота.
Його саджають на американські гірки: «Не блювани».
Він: «Вас зрозумів!»
Справжній герой.
Соромно, та я сказала його дружині:
«Молись, щоб він не полетів у космос».
«Бо це небезпечно?»
Я: «Ні, бо він тебе там зрадить».
Думаєте, астронавти не зраджують?
Вони в космосі місяцями.
Як думаєте, як швидко якийсь з них скаже:
«Знаєш, що нам варто спробувати?»
«Г'юстон, у нас проблема. Не велика. Середня.
Але не мала. Просто середня».
Що сталося у Вегасі, лишається у Вегасі. Що сталося на Місяці, не сталося.
Ми імітували ту висадку.
Жартую. Не імітували. Жінок-астронавтів тоді не було.
Але якби хоч якісь стосунки в моїх двадцять склалися,
я не мала б роботи мрії.
Не мала б кар'єри, яку завжди хотіла.
У мене була купа крутих досвідів цього року, поки я була одна.
У квітні я нарешті виступила у Європі, і це було неймовірно.
А оскільки я самотня,
замість хлопця я взяла кращу подругу.
Ми з Кортні дружимо з 10 років. За 20 років вона пройшла зі мною все.
Через мою депресію в школі.
Бачила моє перше стендап шоу.
Скасовані заручини кілька років тому.
Вона тримала мою весільну сукню на горищі, наче це Джуманджі.
Я: «Запхни кудись, де я не чутиму барабани».
Ми з нею моталися Європою, розплачуючись грошима з жартів про пісюни.
Це було фантастично.
Мати її зі мною у цій поїздці було дуже важливо.
Бо рівно за рік до того, у квітні минулого року,
я була сама у зеленій кімнаті в Колорадо, перед виставою.
Після чергового розриву.
Мені подзвонила Кортні.
Я: «Думала, ти у відпустці зі своїм хлопцем».
Вона: «Так, я лише хотіла спитати, як ти».
Я: «Як мило». Поговорила з нею про себе хвилин 10-15.
Нарешті питаю: «Ти щось мовчиш про себе і вашу подорож.
У вас там все гаразд?»
Вона така: «А! Так! Звісно.
Все чудово. Насправді...
Ми заручилися».
Я така: «Що? Боже! Нащо ж ти про мене розпитувала?»
Вона: «Просто хотіла переконатися, що ти будеш в змозі це почути».
Це було так мило і водночас так образливо.
Ніколи в житті не відчувала себе такою поміченою і такою ображеною.
Її наречений весь час був поруч.
Вона така: «А потім що?»
«Стан, наче, стабільний. Схоже вона впорається».
Так видно, коли подруга знайшла «його». По телефону вже лиш з нею не поговориш.
Дзвониш їм вночі, плачеш. Вони такі:
«До речі, нічого, що Тодд все чув, правда ж?»
Ти така: «Саме дзвонила, щоб дізнатися, чи не думає Тодд, що в мене молочниця.
Дуже рада, що Тодд на зв'язку!»
Не подумайте. Я обожнюю її нареченого. Він неймовірний.
Та як вмре, чи щось в мені завищить: «Дівич-вечір!»?
Звісно!
Та зворушливо, що вона думала про моє психічне здоров'я
під час заручин.
В той вечір я вийшла на сцену: «Перед початком шоу зробите мені послугу?
Знімімо відео для моєї подруги?»
Натовп: «Так!» Беру телефон, вмикаю селфі-камеру.
І така: «Один, два, три! Вітаємо, Кортні!»
Я і ще 2000 людей кричать це їй.
Того вечора я надіслала їй це відео.
Щоб сказати: «Я люблю тебе. І дуже за тебе рада.
Поглянь, скільки людей заплатили, щоб мене побачити!
Зі мною все гаразд.
У мене є рукавичка Г'ю Джекмана».
Дякую, Вашингтоне.
Ви були неймовірні.
Дякую вам. Чесно.
Дуже вам дякую.
Ви були фантастичні.
Хтось тут має химерні поради для сну? Дуже химерні.
Яка впевнена рука.
- Що скажете? - Спати в іншому місті!
Спати в іншому місті?
Подруго, ти в курсі, що це частина моєї роботи?
РАННЄ ШОУ
Спати в іншому місті?
Знай свою аудиторію.
Що ще? Це був невдалий початок.
У когось ще щось є?
Нічого, якщо немає. О, у когось є.
Я зрозумів, що допомагає дуже жорсткий матрац «Макскойл».
Треба дуже жорсткий матрац.
Ясно. Вам повторити умови?
Якщо у вас є якась дуже химерна порада щодо сну, яку я ще ніколи не чула,
підніміть руку і кажіть.
Якщо не маєте — не страшно.
Ось і рука. Що скажеш, окулярику?
Кіт плюс Ксанакс.
Кіт і Ксанакс.
Якщо ти думаєш...
що в мене немає Ксанакса,
значить ти на моєму шоу вперше.
Гаразд. Якщо ніхто не має... Не страшно.
Ось там рука.
Ритмічне дихання на чотири-сім-вісім.
Що?
- Чотири-сім-вісім. - Ритмічне дихання.
Я вам чесно скажу, цей конкурс ви просрали.
Це все стандартні відповіді.
І це нормально.
Хтось сказав «почитай книжку»? Я тобі морду після шоу наб'ю.
Зустрінемося на парковці. Книжку почитати?
Капець.
Ви. Дивно, що люди стають все впевненішими,
коли чують жахливі відповіді інших людей.
Такі: «Моя порада краща за жорсткий матрац».
Що у вас, другий ряд?
Бальзам «Зірочка».
- Що? -«Зірочка».
Бальзам «Зірочка»?
Такі собі поради.
Дякую за участь. Гаразд. Що? Останній.
П'ять хвилин розтяжки.
Розтягуватися п'ять хвилин?!
Я в це місто більше не приїду.
Переклад субтитрів: Бурштина Терещенко