Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Već kad sam odrastao, sanjao sam da imam blizanca.
Probudio sam se i pomislio:
„Baš bi bilo fora imati jednojajčanog blizanca.”
Onda se nezamislivo dogodilo.
Ne bih vjerovao da je to moguće da se nije dogodilo meni.
Vidjela sam dvije fotografije i bila sam šokirana.
Bili su identični. Nisam mogla vjerovati.
„Izgleda točno poput mene.”
Sve se okrenulo. Nisam razumio što se događa.
To je apsolutno izuzetno.
To je eksperiment
o kojem znanstvenici sanjaju, ali je neizvediv zbog etičnosti.
Pomislio sam da je moj život laž.
Kao da imam dvostruki život.
Vjerujete li u sapunice?
Jer nakon ovoga život će vam se promijeniti.
Nitko ne zna s kakvom boli živiš.
Nemam pravo mijenjati ljudske živote.
Nije lagano probuditi se i saznati da je tvoj život laž.
Nisam znao s koje sam strane zrcala.
SLUČAJNI BLIZANCI
BOGOTÁ, KOLUMBIJA
Ja sam Jorge Bernal.
Rođen sam u Bogoti 21. prosinca 1988. godine.
Radio sam u tvrtki koja se bavila ugljikovodikom
i ondje sam imao prijateljicu Lauru.
Jednog mi je dana rekla: „Bok. Vidjela sam te u svome kvartu.”
Pitao sam: „Kad?” Rekla je: „Prošli vikend.”
Rekao sam da nisam bio u Kennedyju. Ona je tvrdila da me je vidjela.
Sve je počelo
na tvrtkinom roštilju na koji smo Yaneth i ja išle.
JORGEOVA KOLEGICA
Ja sam trebala kupiti meso.
Yaneth je rekla da rođak njezinog dečka ima mesnicu i da će nam pomoći.
Dat će nam odlično meso po odličnoj cijeni.
William je u mesnici pripremao našu narudžbu.
WILLIAMOVA PRIJATELJICA
Laura se šokirala kad je vidjela Williama.
Mesar je izgledao isto poput mojeg kolege Jorgea.
Bila sam šokirana.
„Yaneth, pa ja radim s njim.” Pozdravljala sam mesara. „Bok.”
Pogledao me bez ikakve reakcije.
Mislila je da sam to ja i da je nisam htio pozdraviti.
Mislila sam da se Jorge srami i da zato nije htio pozdraviti.
Jer sam ga vidjela kako radi u mesnici.
To sam mislila.
Inzistirala je. I pitala me:
„Zar se sramiš što radiš u mesnici?”
„Ne bih se sramio toga, ali ne radim u mesnici. To nisam ja.”
Nisam razmišljao o tome. Tad još nisam vjerovao.
Rekao mi je da ima blizanca, ali ne jednojajčanog.
Pitala sam: „Znači, njega sam vidjela?”
Rekao je da sumnja jer nisu baš slični.
Dugo sam ga gnjavila oko njegova brata blizanca.
Čak smo i špekulirali.
U jednom je trenutku rekao: „Što ako imam izgubljenog brata
za kojeg nam tata nikad nije rekao?”
Malo poslije i Yaneth je počela raditi u tvrtki.
Nisam je pozdravljao jer je nisam poznavao.
Ali primijetio sam da je zurila u mene.
Vidjela sam Jorgea i rekla: „O, moj Bože!”
Rekla sam Lauri:
„Izgleda kao William, ali očito nije William.”
Ne znam je li to… Bilo je to poput sna.
I to me odjednom zaintrigiralo. Znala sam da je William rođen u prosincu.
Pitala sam Lauru zna li kad je Jorge rođen.
Na poslu imamo popis rođendana.
Rekla sam joj da ću to lagano saznati.
Otišla sam pogledati ploču i vidjela da je rođen u prosincu.
SRETAN ROĐENDAN!
JORGE, 21. PROSINCA.
Rekla sam: „Tu se nešto čudno događa.”
Jednog mi je dana Yaneth rekla:
„Imam fotografiju Williama iz mesnice.
Možeš li je pokazati Jorgeu i vidjeti što će reći?”
Prišla mi je s rukama iza leđa. Držala je mobitel i pitala me:
„Sjećaš li se onog tipa o kojem sam ti pričala? To nisi bio ti.
Jesi li spreman vidjeti svojeg dvojnika?”
„Pokazat ću ti fotku.” Rekao je: „Da vidim svojeg blizanca.”
Kad ga je vidio, samo je…
Bio je apsolutno… Bio je šokiran.
Očito sam bio iznenađen
jer doista postoji osoba koja izgleda identično poput mene.
Počeo je ispitivati kolege:
„Kako izgledam na ovoj fotki?”
I rekli su: „Dobro izgledaš.”
I tako smo išli dalje.
I rekao mi je: „Shvaćaš li da nitko ne zna da to nisam ja?”
Rekao sam prijatelju: „Pogledaj ovu fotku i reci mi što misliš.”
Pogledao je i rekao: „Pa što? To si ti s nekim likovima.”
Rekao sam mu da to nisam ja na fotki.
Ponovno je pogledao i rekao: „Ali izgleda isto poput tebe.”
Nakon nekog vremena pitao sam je
da mi da njegovo ime kako bih ga mogao potražiti.
Na Facebooku ili negdje.
Rekla mi je: „William Cañas Velasco.”
Počeo sam ga tražiti i provjeravati svaku fotku.
Bio sam tih dok sam gledao fotke. Detaljno sam ih pogledao.
Našao sam neke gdje nema brkove kao na onoj prvoj.
Izgleda isto kao ja.
Tad sam počeo šiziti.
Pomislio sam: „Nešto se tu događa.”
Kad sam pomislio da sam vidio sve…
Naletio sam na fotku koja je promijenila sve.
Na onu koja je okrenula cijelu priču.
Cura s kojom sam inače ručala u uredu poslala mi je poruku.
„Gledamo fotke rođaka tvojeg dečka i izgleda poput Jorgita.”
Rekla sam: „Zaista? Znaš što je čudno?
William ima blizanca koji mu uopće ne sliči.”
Rekla je: „Tako je i s Jorgitom.”
Pitala sam je ima li fotku Jorgea s njegovim blizancem.
A ja sam njoj poslala fotku Williama s njegovim.
Kad sam vidjela obje fotografije, rekla sam:
„Bože moj. Imamo dva para blizanaca i oni su…”
-Pomiješani. -Pomiješani su.
-No nije postojao samo jedan problem. -Već dva.
Veći problem no što smo mislile.
Odmah sam poslala fotke Lauri i rekla:
„To su dva para blizanaca koji su zamijenjeni.”
Bio sam u šoku. Bilo je to nešto nevjerojatno.
Nisam mogao vjerovati svojim očima
jer je na toj fotki osoba koja je identična kao moj brat.
Zurio sam u tu fotku i pitao sam se tko je ta osoba.
U jednom je komentaru pisalo:
„Nerazdvojna braća.”
Braća su.
Tad sam pomislio da se tu nešto događa.
Što je ovo? Paralelni svijet? Svijet u zrcalu?
Ne znam. Bio sam jako zbunjen.
Čak mi je palo na pamet
da je moj život samo farsa.
Nisam znao tko su oni. Bio sam zbunjen i šokiran.
Počeli smo postavljati mnogo pitanja
koja bi ukazala na to da su oni braća.
Blizanci.
I da su razdvojeni iz nekog razloga.
Počeli smo s usporedbom rođendana.
No neke se stvari ne podudaraju, poput mjesta rođenja.
Oni su rođeni u Santanderu.
Ali ne razumijem. Kako su oni rođeni u Santanderu?
JORGE JE ROĐEN U SANTANDERU?
MISLIM DA JE U BOGOTI
SIGURNA SI?
Laura mi je rekla da nije rođen u Santanderu.
Pomislila sam da smo pogriješile.
I onda sam pitala svojeg dečka
jesu li možda dovedeni u Bogotu iz nekog razloga.
Rekao je: „Mislim da jesu. Pitat ću Williama.”
LA PAZ SANTANDER, KOLUMBIJA
Dosta, Conchita.
Ja sam William Cañas Velasco.
Yaneth je dolazila u mesnicu gdje sam bio radio.
I sâm sam počeo analizirati ono što me Yaneth upitala.
Počeli smo istraživati
jer sam oduvijek vjerovao da sam rođen i da sam odrastao u Santanderu.
Ispada da sam rođen u Santanderu i da sam onda odveden u Bogotu.
Nazvao sam svoju tetu i pitao:
„Znaš li u koju su me bolnicu odveli u Bogoti?”
Rekla mi je:
„Da, odveli su te u Materno Infantil.”
BOLNICA MATERNO INFANTIL
Yaneth je saznala gdje su drugi blizanci rođeni.
Rođeni su u Santanderu,
ali jedan se razbolio
jer su rođeni sa sedam mjeseci.
Jedan blizanac doveden je u Bogotu jako bolestan
i to u istu bolnicu, u Materno Infantil.
Kad smo to saznali, rekli smo:
„To se očito dogodilo u bolnici. To je to”
Otišao sam kući i Carlos je bio ondje.
Stigao sam, a on je gledao TV.
Ja sam Carlos Alberto Bernal Castro. Imam 34 g.
Bio sam na telefonu kad se Jorge vratio s fakulteta.
Rekao je da moramo razgovarati.
A znam da se Jorge voli malo…
Ne malo. Mnogo se voli šaliti.
Voli se šaliti pa sam ga pitao o čemu je riječ jer moram raditi.
Pitao sam ga: „Kako si, Carlose? Dobro si? Vjeruješ li u sapunice?”
Pitao me: „Što se dogodilo?”
Bio je sav ozbiljan.
Rekao sam: „Što se dogodilo? Budi konkretan.”
„Vjeruješ li u sapunice?” Rekao je da ne.
„Pokazat ću ti nešto pa mi reci što misliš.”
„Što je, Jorge? Prestani me gnjaviti. Imam posla. Reci.”
„Jer nakon ovoga život će ti se promijeniti.”
Rekao sam to u šali, ali duboko u sebi bio sam ozbiljan.
Znao sam što mu govorim.
Otvorio sam Facebook i pokazao mu Williamov profil.
Pokazao sam mu fotke, primio se za glavu,
nasmijao se misleći da je to šala. Rekao je: „Ovaj izgleda poput tebe.”
Pitao sam: „Kakav dvojnik?
Ne znam što bi bilo da tata ima sina sa strane.”
„No još ti nisam pokazao najbolju fotku.”
Došli smo do fotke gdje je s drugom osobom.
S drugim tipom.
I ostao sam u šoku.
Čim je ugledao tu fotku, prestao se smijati.
Pitao me: „Otkud ti ovo? Tko su oni?”
Na fotki je bio tip koji izgleda kao moj brat
i tip koji izgleda kao ja.
Tad je zabava završila i otišao sam u svoju sobu.
Tad sam počeo istraživati.
Postao sam vrlo nostalgičan.
Počeo sam plakati.
Otišao sam u Jorgeovu sobu. Zagrlio sam ga i rekao mu da ga volim.
To je jako neuobičajeno za mene.
To sam radio samo kad sam pijan.
Po prvi sam mu put trijezan rekao da ga volim.
Rekao mi je da prestanem s time. Da pustim to. Da ne istražujem.
Da pustim to.
Odmah sam došao do zaključka da sam ja zamijenjen.
Jer moj brat fizički sliči mojoj sestri,
ali i mojoj majci.
I oduvijek sam bio drukčiji od njih.
Moj je najveći strah bio
da će me moja obitelj iz Bogote odbaciti.
Da će reći da više nisam njihovo dijete.
Da nisam sin Luz Marine, da nemam što više tu tražiti.
Bilo je to teško pitanje za postaviti
u iščekivanju još težih odgovora.
Bilo je teško prihvatiti
da nisam brat osobe za koju sam mislio
ni da sam sin osobe kojoj se divim najviše na svijetu.
Znao sam da ću nastaviti s istragom.
On nije želio, ali ja sam htio istražiti
i saznati što se događa.
Laura i ja znale smo pomisliti:
„Što ako ovo tragično završi?
Što ako se jedan od njih ubije?”
Kad smo to uzele u obzir, bilo je to zaista užasno.
„Kako sam se uplela u ovo? Nisam trebala ništa ispitivati.
Nisam se trebala miješati.”
Nismo znale što će se dogoditi.
Nismo znale kako će reagirati kad se napokon ugledaju.
Pa obitelji. Mnogo sam razmišljala o tim majkama.
Rekla sam mužu: „Zamisli da se to dogodi tebi.”
Pitao me kako se usuđujem reći da su zamijenjeni.
„Pogledaj dokaze i fotke.”
Inzistirao je da ne poduzimam ništa jer bi se nešto loše moglo dogoditi.
Da bih mogla promijeniti živote ljudi i da nemam pravo na to.
Da, imao je pravo. Očito.
Ali ne… Ja sam nastavila.
Nakon druge fotke odlučio sam nazvati Yaneth
i tražiti je broj telefona tipa koji izgleda kao ja.
Jasno se sjećam
da nisam znao kako ću razgovarati s njime.
Srce mi je snažno kucalo
jer sam znao da je s druge strane netko poput mene.
Ali nisam znao kako će razgovarati ni što će mi reći.
Znao sam da je to on. Javio sam se.
Rekao sam: „Što ima? Kako si?”
Kad sam čuo njegov glas, na trenutak sam pomislio
da nismo identični.
Osjećao sam da ne razgovaram sâm sa sobom.
Pričao je jako nježno.
„Zdravo, kako si? Ja sam William, tip iz mesnice.
Pokazali su mi tvoju fotku.”
I odjednom sam ga pitao možemo li se naći.
„Tu je previše slučajnosti
i želim se naći s tobom da vidim što se događa.”
Rekao sam: „Naravno. Gdje?”
„Znaš li gdje je crkva Lourdes?”
„Da, znam gdje je.”
Pitao sam ga može li u 21 h?
„Da, mogu.”
Tad mi je rekao da se može naći navečer.
Pitao sam ga dolazi li sâm. Rekao je da dolazi sâm.
Rekao sam mu da ću i ja doći sâm.
Rekao sam si: „Nazvat ću Carlosa i reći mu da se nalazimo.
Možda će ići sa mnom.”
Rekao sam: „Što radiš? Danas se nalazimo. Pođi sa mnom.”
Sjećam se da mi je rekao: „Rekao sam ti da ostaviš to na miru.”
Ali već sam imao dogovoren susret.
Rekao je da se ide naći s jednim od njih i pozvao me da i ja idem.
Rekao sam da ne mogu, da radim na magistarskom radu. „Ne mogu.”
Nije da nisam mogao, ali nisam htio.
Rekao je: „Ne idem, a ni ti ne bi trebao ići.”
„Ma daj, hajde. Ništa se neće dogoditi.”
Kaže: „Ne, ne idem. Imam posla. Zauzet sam.”
Kad se odlučio naći s njima,
nisam htio ići, nisam se htio suočiti sa stvarnošću.
Nisam se htio suočiti s tom situacijom.
Previše sam se bojao odbijanja.
Inzistirao je da se nađe s njima, a ja ga nisam mogao spriječiti.
Rekao sam mu: „Vjerujem ti, ali budi oprezan i javljaj mi novosti.”
Ja sam Wilber Cañas Velasco. Rođen sam u Vélezu u Santanderu.
Odrastao sam u La Pazu s Williamom.
Govorio je da smo jednojajčani blizanci.
Willam je radio u Kennedyju. Rekao mi je da dođem onamo, da je hitno.
Došao sam k njemu. Pozdravio ga.
Onda mi je pokazao fotografiju tipa koji je isti William.
Pokraj njega bio je drugi tip
koji je bio isti ja. I cura.
Rekao sam: „Williame, ti si moj brat do smrti
i ništa to neće promijeniti.”
U tom sam trenutku samo to mogao reći.
Kad ste blizanac, izuzev fizičke sličnosti,
kao da imate krvnog dvojnika, dvojnika u razmišljanju, u ukusu.
To nisam nikad osjetio s Wilbertom.
Uvijek smo se svađali.
Roditelji su nas pokušali odijevati u istu odjeću.
Ali nismo si bili slični. Nikad se nismo razumjeli.
Kad smo se svađali, u sebi sam osjećao
da želim nekog identičnog sebi.
Osjećao sam da bi moj blizanac trebao biti poput mene.
Jorge i ja imamo različite ukuse. Nismo voljeli dijeliti.
On je volio košarku, a ja volim nogomet.
On voli hip-hop i rap, a ja rock.
Malo pomalo počeli smo se odvajati.
Nazvao sam Wilbera i rekao:
„Wilberu, dogovorio sam sastanak s tipom koji je isti ja.”
Tad je rekao: „Williame, ti si moj brat do smrti,
ali ne idem s tobom.”
Rekao sam mu da ja idem bez obzira na to.
Kad je vidio da se spremam otići,
rekao je da ide i on.
Rekao sam da se brinem da ide sâm.
Možda je klopka.
Možda ga žele opljačkati. Nikad ne znaš.
Bio sam jako oprezan.
Ušli smo u taksi i krenuli prema trgu Lourdes.
Razgovarali smo o tome u taksiju.
Kako će to izgledati, kako će izgledati taj tip?
Put do trga Lourdes trajao je cijelu vječnost.
Činilo mi se jako daleko
jer sam bio zamišljen, nervozan i zabrinut.
A William nije prestajao govoriti. Nije mogao zašutjeti.
Mislio sam: „Ne znamo tko je taj tip. Tko zna je li to uopće on!”
Dok sam hodao prema Lourdesu,
sreo sam dobrog prijatelja s fakulteta.
Pozdravio sam ga.
Pitao sam ga želi li poći sa mnom.
I ispričao sam mu cijelu priču.
Nikad nisam sažetije ispričao tu priču nego tada.
Pošao je sa mnom.
Stigli smo na trg Lourdes.
TRG LOURDES, BOGOTÁ
Stajali smo i razgovarali, neću zabraviti što je rekao.
„Evo ga, dolazi. Vidim ga.”
„Evo te, dolaziš.” I počeli smo se smijati.
Potiho sam pitao prijatelja: „Zar ja tako izgledam?”
„Da, izgledaš.”
„Hodam li tako?”
„Isti ste.”
Vidio sam da je William došao s bratom.
William nije došao sâm.
Otišao je s Yaneth, rođakom Brayanom.
Bio sam jako iznenađen kad sam ga vidio.
I rekao sam: „Doveo si i drugog.”
Misleći na Wilbera.
Rekao je da ni ja nisam došao sâm. I smijali smo se.
Vidi ti to.
William ima svjetliju put.
Da, svjetliji je.
-Od hladnoće. -Hladnoće.
-Ovo je nevjerojatno. Bože! -Da, točno.
Izvanredno.
-Što? -Izgleda kao William kad…
-On ima… -Kosa…
Danas se ošišao.
-Inače… -Bila je dugačka.
-Da? -Ali da je nisam ošišao, bio bih…
S bradom, ovako.
Kad sam vidio osobu koja izgleda poput mene,
ostao sam bez riječi.
Pozdravio sam ga i nismo previše razgovarali,
više smo izmjenjivali emocije.
Kad sam pogledao Jorgea, nasmijao sam se.
To me nasmijalo jer je fizički bio isti William.
Bio je to isti Carlosov smijeh. Nikad to neću zaboraviti.
Gledam te i kao da gledam svojeg brata.
-Isto se i smiju. -Ali nema naočale.
Vidio sam sličnost s Carlosom i to me najviše šokiralo.
Jer sebe ne vidiš, ne gledaš se 24 sata dnevno
da bi znao kako se ponašaš, ne znaš svoje pokrete.
Ne mogu vjerovati.
Dok sam s druge strane Carlosa gledao 25 godina.
Znam svaki Carlosov pokret i vidio sam kako ih on čini.
Ne znam je li bolje da smo se ovako sreli ili da sam ga vidio na ulici.
Zbog toga sam se malo uspaničario.
To mi je privuklo pažnju više nego sami William.
O, Bože.
I stalno gledam njega.
To je bio posljednji dio
da napokon shvatimo što se dogodilo.
U jednom je trenutku William rekao:
„Kad sam bio beba, doveli su me ovamo u Bogotu.”
Nisi doveden ovdje, uzeli su te.
-Koja si krvna grupa? -Ista ste grupa.
Smijali smo se.
Sjećam se da smo se William i ja fotografirali.
I onda je Wilber rekao: „Sad i ja želim upoznati svojeg blizanca.”
I onda su pitali gdje je Carlos.
Rekao sam da je doma, da je zauzet. Nisam rekao da je u lošem stanju.
Bio sam znatiželjan i rekao da želim upoznati Carlosa.
„Možemo li otići?”
Jorge mu je javio da dolaze.
Rekao sam: „Zašto dolaze? Nismo se tako dogovorili.
Ne želim ih upoznati niti znati išta o tome.”
Zatim se čulo zvono.
Rekao: „Kvragu. Sranje, ovdje su.”
Jorge je kucao na vrata, a Carlos nije htio otvoriti.
Da, ovdje.
Smijao se iznutra i rekao: „Neću otvoriti.”
Tko će onda otvoriti? Hajde, otvori!
Nisam htio otvoriti i suočiti se sa stvarnošću.
I dalje se smije. O, Bože!
Nema šanse!
Kad sam upoznao Carlosa,
vidio sam Wilberov odraz.
Način na koji se smijao,
kako se hvatao za glavu kad je bio iznenađen.
Htio sam odjenuti sivu majicu. Zamalo jesam.
Bio sam šokiran.
Imam istog brata. Kao da se gledam u zrcalo.
Bilo je smijeha, šale, nervoze, nelagode.
Možda čak i sreće.
Jer pronaći nekoga
tko je fizički isti kao ti…
To izaziva znatiželju, zar ne?
A posebice kad imaš 25 godina, kao što smo mi imali.
Osjećao sam se prevarenim
jer nisam odrastao sa svojim bratom.
Rekli su mi da je William moj brat.
I onda se nakon 25 godina pojavi osoba
koju nikad nisi vidio i to ti je blizanac.
Bilo je malo tužno
jer bih volio da sam odrastao s njim,
sa svojim bratom Carlosom.
Ali odrastao sam s Williamom.
Iako William nije moj brat po krvi,
odrastao je sa mnom i volim ga poput brata.
Stižu čudovišta.
-Kako si? -Nasmiješi se, Wilberu.
-Prirodni smo. -Što sad?
-Ovdje. -Posudit ću ga na sekundu.
-Naravno. -Naravno.
Stižu akteri.
Zgodan tip.
Nakon upoznavanja počeli smo razgovarati
i htjeli smo izaći u javnost s našom pričom.
Rekli smo da je vrijeme da potražimo TV mrežu.
Jer sam znao da će ih zanimati.
I snimili smo priču s Caracolom, za emisiju Séptimo Día.
Tad je naša priča prvi put završila na TV-u.
To je bila jedna od najnezaboravnijih priča
koju smo ikad ispričali ovdje.
U Bolnici Materno Infantil u nekom trenutku na neonatalnu njegu
zabunom su dovezli…
Ja sam Juan Guillermo Mercado, novinar.
NOVINAR
Ja sam reporter koji uvijek traži neobične priče,
kronike, ljudske i istraživačke priče.
Uvijek završim s pričama o ponovnim okupljanjima.
Sjećam se kao da je bilo jučer.
Producent i redatelj emisije rekli su:
„Juane, imamo priču o dva para blizanaca koji su zamijenjeni na rođenju
i koji su se pronašli 25 godina poslije.”
Rekao sam: „Ovo se događa u zemlji magičnog realizma,
ali ovdje možemo reći da je stvarnost nadmašila fikciju.”
Dva para jednojajčanih blizanaca dijele jednu priču bez presedana.
Jedan brat iz svakog para završio je u pogrešnoj obitelji.
Svi su bili u istoj bolnici.
Ovako su zamijenjeni i tako su otišli doma.
I tu naša priča počinje.
-Zdravo. Dobro došli. -Hvala.
-Zdravo, Gigi. -Zdravo. Hvala.
-Jorge. -Carlos.
Krivo smo krenuli.
Vidio sam njegovu fotku s njegovim bratom
koji je izgledao poput mojeg brata.
I ja sam se ovako smijao
kad sam vidio Wilberovu fotku, mojeg blizanca.
I kad je vidio fotku, prestao se smijati.
Dosta šale.
ZABUNOM ZAMIJENJENI
Već ste naviknuli na ovo.
Vas dvojica s naočalama odgojeni ste kao blizanci, iako niste blizanci.
Da, ovdje nas zovu dvojajčanim blizancima.
Naravno. Prekrasan nered.
PROSINAC 1988. GODINE
BOLNICA MATERNO INFANTIL, BOGOTÁ
Znali smo da su dvojica blizanca rođeni u Bogoti, u Materni Infantil,
a druga dvojica u Bolnici Vélez u Santanderu.
Tražili smo matične knjige, medicinsku dokumentaciju
i našli zapise o Luz Marini Castro, majci blizanaca iz Bogote.
Bilo ih je teško nabaviti jer je bolnica bila zatvorena.
Bila je zatvorena, bila je u ruševinama.
U dokumentaciji smo pronašli da su bebe prerano rođene,
da su rođene sa sedam mjeseci.
I potvrdili smo da je majka drugog para, Ana Delina,
rodila u Bolnici Vélez 22. prosinca u 22 h.
Može se reći da je 1988. godine
udaljenost između mjesta gdje su ti blizanci rođeni…
VÉLEZ SANTANDER, KOLUMBIJA
…bila između 12 i 14 sati vožnje.
REGIONALNA BOLNICA VÉLEZ
Jedan od blizanca iz Santandera se razbolio.
U subotu ujutro, negdje oko 8 h, doktor mi je rekao:
„Jedno je dijete bolesno.” Pitala sam što je s djetetom.
MAMA IZ SANTANDERA
„Neće prestati plakati, ne vrši veliku nuždu.
Moramo ga poslati u Bogotu.”
Doktor je pitao može li netko ići s njim.
Moja je mama došla i poslao je bebu s njom.
Bolesnu bebu njegova je baka odvela skroz do Bogote.
Ali dok je bila hospitalizirana, za bebu se brinula teta.
Moja sestra, koja je bila u Bogoti, u nedjelju mu je otišla u posjet.
Dijete su otpustili mojoj sestri, ona ga je poslala natrag s mojom mamom.
Ona ga je predala njegovoj baki,
a nakon hospitalizacije ona ga je vratila u Santander.
Dali su joj pogrešno dijete.
Ona nije primijetila. Naravno da nije, bilo je to novorođenče.
Primila je svoje malo dijete i odvela ga u Santander.
Dala ga je mami, a ni mama nije primijetila.
Beba koja je rođena u Bogoti
odvedena je u Santander i krštena kao William Cañas Velasco.
S druge strane, beba koja je rođena u Santanderu
odvedena je u Bogotu i ostavljena s obitelji ondje
i nju su krstili kao Carlosa Alberta Bernala.
Nije lagano probuditi se i saznati da je tvoj život laž.
Imaš osjećaj da si živio tuđi život
ili da je netko drugi živio tvoj život.
Koji je psihološki utjecaj
na blizance koji su zamijenjeni?
I na njihovu braću?
I tko je pravno odgovoran za to što se dogodilo?
JAVNI TUŽITELJ
Napravili smo analize i vidjeli da tu postoje neodgovorena pitanja.
Jer ovdje se ne radi
samo o psihološkom ili emocionalnom problemu,
već i o pravnom problemu.
Mi smo naši roditelji, naše obiteljsko okruženje, naša povijest.
U ovom slučaju, oni su odvedeni protiv svoje volje
i prisiljeni da naslijede ono što nije njihovo.
Rođenje ove djece dogodilo se u zdravstvenoj ustanovi
i trebali su primiti njegu koju zahtjeva porod,
u ovom slučaju porod blizanaca, no oni nisu to dobili.
REPUBLIKA KOLUMBIJA SUDSKA GRANA JAVNE VLASTI
Možda je najvažnije pitanje koje si postavljamo sljedeće.
Je li moguće saznati što se dogodilo u bolnici?
Kako se dogodila ova zamjena beba?
HOSPITALIZACIJA
To je tercijarna zdravstvena ustanova i ondje se rađalo mnogo beba.
Bilo je mnogo posla.
Dolazilo je mnogo pacijenta iz cijele zemlje.
SESTRA U BOLNICI MATERNO INFANTIL
Nekad su dvije bebe morale u jednu kolijevku ili inkubator.
Kad su se rodili blizanci,
napisali bismo „blizanac 1, blizanac 2, dijete tog i tog…”
Beba iz Bogote, koja bi bila na pedijatriji ovdje,
prema dokumentaciji bila je „blizanac 2”.
Moguće je
da je jedna narukvica pala s bebe
i da to nije prijavljeno.
Zaista ne znam
što se moglo dogoditi sa zamjenom blizanaca.
Tu postoje pokazatelji da zamjena nije bila namjerna.
Čini se da je došlo do vanjskih okolnosti, do nezgode.
Koliko znam, jedna je beba rođena jako bolesna.
SESTRA U BOLNICI MATERNO INFANTIL
Trebala je kisik. Ta je beba prebačena na pedijatriju,
a druga je ostala s majkom.
Narukvica je mogla otpasti,
ali sestra, doktor ili bilo tko drugi mogli su reći:
„Narukvica je otpala, a ovdje imamo dvije bebe. Koja je koja?”
Nema drugog načina da se to dogodi.
Mislim da se takva zamjena nikad nije dogodila namjerno.
Nikad.
Koliko su beba primili tijekom godina u tako velikoj ustanovi?
I koliko se puta ovo dogodilo?
Koliko je ljudi u istoj situaciji, a ne zna za to?
I zato želimo službeno reći
da nitko od nas prisutnih nije imao veze sa zamjenom.
Dogodilo se i…
Nažalost, dogodilo se.
Ne može se poreći da se to dogodilo u Materni.
U ovom slučaju dio je problema taj što nitko ne želi odgovoriti.
Svi koji su odgovorili na tužbu
na ovaj ili onaj način rekli su:
„Ovo nema veze sa mnom.”
Mislim da je bilo vrijeme Božića, vrijeme zabava.
Nije bilo previše reda.
Medicinsko osoblje bilo je smeteno jer je bilo vrijeme Božića.
Zbog istrage Juana Guillerma
saznao sam da nisam rođen u Santanderu,
već ovdje u Bogoti.
Ovdje se dogodila zamjena.
Odveden sam iz Bogote u Santander.
I ondje sam odrastao.
Na mjestu gdje nisam trebao odrasti.
Bio je drukčiji.
Nikad si to nisam priznala.
Zašto nije izgledao kao ostali?
Brinula sam se za njega dok nije odrastao.
Dok nije saznao istinu.
I dalje se brinem za njega.
Onda sam pitao za roditelje.
Jorge mi je rekao: „Pa, moja mama…
Preminula je prije četiri ili pet godina.
A moj tata nije živio s nama, ali i on je preminuo.”
Bilo mi je teško što nisam upoznao
svoju majku iz Bogote
jer bih htio susret i zagrljaj od nje…
Ona je bila moja krv.
Za mene je najteži dio taj
što osoba kojoj se divim najviše na svijetu
nije moja biološka majka.
To što osoba kojoj duguješ sve
nije tvoja majka, nije tvoja krv.
To je emocionalni šok, čak i šok za ego.
Nije lagano u jednom trenutku saznati
da sve ono što jesi
zapravo nije tvoje.
Kao da si nekome ukrao život.
Kao da si nekome ukrao sreću.
Zatvorio sam se u svijet
gdje samo ja živim i postojim.
Pokušao sam odgovoriti na mnoga pitanja i riješiti mnogo zagonetki.
Što bi bilo da sam odrastao ondje?
Što bi bilo da ih je moja mama upoznala?
Kakva bi bila njezina reakcija? Bi li prihvatila Williama?
William i Carlos bili su duboko psihološki pogođeni tom situacijom.
A Carlos,
koji je odrastao u Bogoti, ali je rođen u Santanderu,
nije htio prihvatiti svoje ruralne korijene.
Oni su odrasli na ruralnom području
gdje su povijesno prisutne naoružane grupe.
LA PAZ SANTANDER, KOLUMBIJA
I gerilci i militanti koje financira krijumčarenje droge.
Odlazak u Santander bio je kompliciran
jer nitko nije znao za moje unutarnje borbe.
Čak i nasmiješiti se nekome koga ne znam
ili zagrliti nekoga tko ne izaziva nikakve osjećaje u meni.
Nije htio ići u La Paz. Nije htio posjetiti svoju majku.
Nije ju htio priznati kao svoju biološku majku.
-Anita. -Dobro došao. Kako si?
-Dobro došao, sine. -Došao sam.
Kad je prvi put došao u Santander, to mu je bilo prezabačeno.
Nije mu bilo ugodno ondje.
Možda zbog manjka povjerenja u mojeg drugog brata
i u moje roditelje.
Vrlo delikatna situacija jer je 25 godina
bio uvjeren da je njegova obitelj, da su njegovi roditelji ovdje u Bogoti.
Kad je otkrio da to nije tako,
to je bilo komplicirano za njega.
CARMELO I ANA DELINA RODITELJI IZ SANTANDERA
Ne želi mi reći „mama”, ali razumijem.
Odrastao je s drugom obitelji.
Neće me zvati „mama”.
Kao i William.
Da je njegova mama živa, ni on nju ne bi zvao „mama”.
Razumijem to.
Može prihvatiti da je moja mama njegova mama, ali…
Teško mu je jer je njegova majka ona koja ga je odgojila u Bogoti.
I kad je gđa Luz Marina umrla,
mnogo je patio.
Osjećao je gubitak majke.
Svi to razumijemo
jer roditelj nije onaj tko te napravio, već onaj tko te odgojio.
I kad je vidio drugu žena kao svoju majku, čak i ako to jest njegova prava majka…
Teško je prilagoditi se i prihvatiti to.
William je patio.
Bila je to bol nalik tugovanju koju je počeo doživljavati
jer nije upoznao svoju biološku majku.
Mnogo je patio.
Mislio je: „Carlos je upoznao svoje roditelje
i svoje biološke roditelje, a ja nisam.”
Što je, Williame?
Olakšavam si dušu. Mene je ovo najviše pogodilo, ali…
Nemoj se tako osjećati.
Plačem jer nisam upoznao njihove roditelje, tj. svoje roditelje.
Nije bilo moguće, ali…
To je Božja volja. Sve je dobro.
To je jako pogodilo Williama.
Kad je saznao da su njegovi biološki roditelji preminuli,
nije uopće htio jesti.
William je postao jako tužan
jer je znao da je odrastao u obitelji koja nije njegova.
Onda je počeo shvaćati stvari.
„Naravno, ne sličim svojoj braći i sestrama.
Ne pripadam ovoj obitelji.”
Williame, osjećaš li da ti je ovo promijenilo život?
Ne plačem zato što
mislim da više nisam njihov brat ili obrnuto,
već zbog adrenalina.
Dobro se sjećam da dva-tri dana nisam mogao spavati.
I bilo mi je teško kad su rodbina i prijatelji saznali.
Došli bi razgovarati sa mnom.
„Je li istina da ti nisi sin gđe Ane iz Santandera?
Imaš drugu mamu?”
Teta koja je uzela bebu iz bolnice
osjećala se užasno.
Očito je mislila da je ona kriva jer je uzela krivu bebu.
„Ja sam kriva za sve.” I ona se počela užasno osjećati.
Bože moj. Kad sam čula vijest, plakala sam do iznemoglosti.
Mislila sam da će me moj Chinillo odbaciti. „William će otići.”
To sam mislila, da će nas ostaviti.
Carlose, ovo su tvoja braća i sestre.
Tvoji su, ali su i moji, zar ne?
-Mi smo… -Da, brate.
Kad sam saznao što se dogodilo, bilo je to teško za mene.
Alcira, Wilber, Efraín,
Edgar i Ancelmo.
Mislio sam da ću ga izgubiti.
NAJSTARIJI BRAT IZ SANTANDERA
Mislio sam da će otići
i da ću izgubiti brata koji me najviše razumio
i volio. Bili smo jako bliski.
Kažu da postoji drugi brat. Kakav je on?
Što ako je to neki čovjek s ulice ili prevarant?
Puno sam razmišljao o tome.
-Ovo su suze radosnice. -Hvala.
Nikad nisam mislio…
-Jorgito, dođi, i ti si moj brat. -Dođi.
Bilo mi je teško u tom trenutku.
Nisam htjela da se išta loše dogodi.
Bilo je to neočekivano.
Informacije su dolazile malo pomalo. Sve se jednostavno dogodilo.
Nisam htjela da dođe do toga da netko bude povrijeđen.
Kad sam vidjela da su William i njegova obitelj tužni,
ljudi su osjećali krivicu…
Rekla sam Lauri da nismo trebale to učiniti.
Gospođo, znam da vam je emotivno slušati ovo.
Ali kakvo je bilo vaše iskustvo?
Na početku je bilo jako tužno
saznati da je moj sin…
Da sam odgojila nekoga tko nije moj sin.
Od sve svoje djece, njega volim najviše.
Jer me jako voli.
Uvijek je sa mnom. Kamo idem ja, ide i on.
Kad postane tužna i počne plakati,
kažem joj: „Mama, nemoj plakati.
Ili plači, ali i odmaraj. Ako plačeš, trebaš odmor.
No nemoj misliti da ću otići drugoj obitelji.
Mama, ja sam ovdje.
Učinit ću sve što je potrebno ovdje
i radit ćemo na tome da idemo naprijed.
Ako sam se prije brinuo za vas 50 %,
sad ću se brinuti dvaput ili triput više.”
Što osjećaš?
Srce mi tuče.
Kad sam ih upoznao, Anita me zagrlila. Molila se za mene.
Mogu reći da sam bio smiren jer sam imao majku cijeli svoj život.
I to sjajnu.
Želiš ih upoznati, Wilberu?
Carlose, ovo su moji roditelji. Tvoji roditelji.
Kad me Carmelo zagrlio, bile su to pomiješane emocije
jer sam po prvi put u životu osjetio očinski zagrljaj.
Carmelo je visok 190 cm. Bivši vojnik.
Vidjeti tako snažnu osobu
da se emocionalno slomi po prvi put zbog svojeg sina…
Neka te Bog blagoslovi, moj dragi sine.
Neka te Bog blagoslovi
i neka bude uz tebe, moj dragi i voljeni sine.
Netko me pitao nedostaje li mi to što nisam imao oca.
Kažem im da ti ne može nedostajati nešto što nikad nisi imao. Ne?
Ali osjetiti očinski zagrljaj za mene je bilo nešto novo.
Bio je to novi osjećaj. Bio je to jedinstven osjećaj.
Trebalo je 25 godina da osjetim očinski zagrljaj.
I to me jako dirnulo.
Ljudi kažu: „Samo je jedna majka, dok je otac…”
Svi znamo tu izreku.
Po prvi sam put osjetio očinski zagrljaj.
I bilo je to nešto…
S duhovne strane, bilo je to ispunjavajuće.
Ne plači. To je Božja volja.
Iako smo bili različiti od djetinjstva, još od adolescencije,
on je moj brat.
U trenutku kad sam se rukovao s Williamom,
osjetio sam tu karizmu i dobru energiju.
Vidio sam sebe u njemu i odmah smo kliknuli.
Osim što sam otkrio istinu,
pronašao sam svojeg pravog brata.
Izgrlili smo se i rekao sam mu da ga jako volim. I on je to rekao meni.
To je bilo prvi dan kad smo se upoznali.
Vidio sam Carlosovu reakciju.
Carlos nosi masku opasnog lika,
ali znam da je iznutra ponekad krhak.
I shvatio sam
da se on raspada, da se loše osjeća.
Jer je mislio da će me izgubiti.
Znao sam Jorgea i bojao sam se
da će pokušati uspostaviti vezu koju nije imao sa mnom.
Zbog naših preferencija, naših prioriteta, naših strasti.
Onda sam se usporedio s djetetom koji ima igračku, ne koristi se njome
i onda je netko uzme.
Nisam htio izgubiti brata.
Bojao sam se da će radije biti s Williamom nego sa mnom.
Da će reći: „Više nisi moj brat.
Živim s Williamom i ti ga ne možeš zamijeniti.”
Dobar dan.
-Kako si? -Dobro. Identični ste.
Da.
Isti ste.
Uvijek su me htjeli šišati isto kao i mojeg brata,
ali nismo bili slični.
-I tebe, Jorge? -Što?
Jesu li te htjeli šišati isto kao i Carlosa?
Naravno.
Štoviše, mama bi nas vodila praktikantima.
Najlakše je bilo ošišati nas na ćelavo. Tako bi duže trebalo do sljedećeg šišanja.
Kad smo odrasli, svatko je imao svoju frizuru.
Tad smo se Carlos i ja počeli razlikovati.
Svatko je razvio svoju osobnost.
Ali kao djeca, išli bismo…
Na besplatno šišanje početnicima.
Što? Jesmo li slični ili ne?
-Identični. -Kao odraz u zrcalu.
Da.
William i ja počeli smo se odijevati slično.
Mnogo stvari koje s Carlosom…
Da sam ga pitao, vjerojatno bi pristao,
ali nisam pitao jer je uvijek bio ozbiljan.
Cortito dodaje Tobónu, centrira i… Gol!
Carlos me počeo pozdravljati sve ozbiljnije. Grublje.
Loše se osjećao, bio je povrijeđen.
Htio sam ga oraspoložiti. Razmišljao sam, analizirao.
„Što mogu učiniti da ga oraspoložim?
Da shvati da i dalje marim za njega, da ga i dalje volim?”
Jer mi smo i dalje braća.
Nema ništa bolje od toga da ga istetoviram odmah pokraj svoje mame.
Ostavio sam to mjesto za tetovažu svoje sestre.
Ali zbog svega što se dogodilo, htio sam Carlosu dati to mjesto.
Htio sam da se osjeća da je i dalje dio mojeg svijeta.
Čim je ugledao tetovažu,
shvatio je i njegov se stav promijenio.
I mislim da mu je to pomoglo da prihvati Williama.
Kad sam upoznao Williama,
možemo reći da su postojale razlike,
bilo je neslaganja s obje strane.
Govorio sam o stvarima o kojima nisam ništa znao.
Nisam se stavio na Williamovo mjesto.
„Odrastao si u gradu s privilegijama. Ti ne bi izdržao odrastanje na selu.”
Kao da bi odrastanje na selu bilo preteško za mene.
To se dogodilo obojici.
S vremenom smo naučili slušati i shvaćati
da smo svi odrasli uz prednosti i nedostatke.
Naš je odnos sad jako dobar.
Ja sam kum njegovom sinu. Sami idemo na putovanja.
Naš je odnos jako ugodan.
Iako nisam ni biološki ni civilno vezan za Williama.
Sretan rođendan ti
Otišao sam skroz do njihovih domova.
Otišao sam do mesnice, do Carlosove i Jorgeove kuće.
I počeo sam uviđati
da pripadaju dvama jako različitim mjestima u Kolumbiji.
Jedan je par odgojen u Bogoti.
A krajem 1980-ih, kad se zamjena dogodila,
grad je bio opako i nasilno mjesto.
Bogotá je bila ratna zona.
To je najmračnije doba kroz koje je prijestolnica prošla.
Grad je imao pristup obrazovanju i zdravstvu,
no ondje su se ljudi svakodnevno borili s glađu.
A tako je bilo i s blizancima iz Bogote
koji su živjeli u obitelji
gdje je majka, glava kuće, radila upravo to.
Svaki je dan odlazila na posao da zaradi za svoju obitelj,
za dva dječaka i stariju sestru.
Bio je to skroman dom.
Nije bilo luksuza.
Ali rekao bih da je bilo mnogo ljubavi.
Moja je majka znala reći:
„Ne treba mi muškarac za odgoj djece, mogu i sama.
Teško je. Ponekad sam morala raditi u upravnoj službi.
Ponekad sam vas morala poslati na spavanje
sa zašećerenom vodom i malo kruha.”
Uvijek se sama brinula za nas.
Odgojila je troje djece.
Uvijek je govorila
da se moramo obrazovati kako bismo mogli zarađivati.
To je istinski feminizam.
Pukim primjerom naučila nas je da budemo ljudska bića.
Kad se vratila s poslova čišćenja kuća,
išla bi prati automobile ili odjeću
kako bi zaradila za naše osnovne potrebe.
Iako nismo imali oca, uvijek je činila ono što je najbolje za nas.
Uvijek je bila puna ljubavi.
Jako dobra.
Iako moja majka nije imala ništa…
Činila bi ljudima usluge a da nije…
Učinila bi to i ne bi očekivala ništa zauzvrat.
Mnogo puta ništa nije dobila zauzvrat jer je…
Oprostite.
Bila je jako dobra.
Zato su je mnogi voljeli.
Kad sam upoznao Williama, vidio sam da je on isti.
I dan-danas to radi.
Nakon svega što se dogodilo, shvatio sam da je to možda genetski.
Ona je bila takva,
no nisam očekivao da će William biti isti takav.
14. SRPNJA 1952. - 9. STUDENOG 2009.
Društvo nam govori da se svi razlikujemo po izgledu i ponašanju.
Kad sretnemo dvije osobe koje isto izgledaju i isto se ponašaju,
počinjemo preispitivati način funkcioniranja svijeta.
SVE JE MOGUĆE
Razgovarajmo o blizancima.
Blizanci posvuda privlače pažnju.
Priča o kolumbijskim blizancima
za mene je posebnija od svih ostalih priča na koje sam naletjela.
Proučavala sam blizance koji su odgojeni odvojeno i one zamijenjene.
STRUČNJAKINJA ZA BLIZANCE
Ali nikad nisam vidjela dvostruku zamjenu.
KALIFORNIJSKO DRŽAVNO SVEUČILIŠTE FULLERTON
Jednojajčani blizanci su rijetki.
Ali da se dva para rode u razmaku od jednog dana, u krugu od 150 kilometara,
da jedan putuje u bolju bolnicu, da ga se stavi na njegu za nedonoščad
i da ga zamijene drugim jednojajčanim blizancem…
To je apsolutno nevjerojatno.
To je eksperiment o kojem znanstvenici sanjaju,
ali je neizvediv zbog etičnosti.
Ne znam može li se to nazvati eksperimentom.
Vidimo kako je zamjena utjecala na njih,
kako su se razvili u okolini
kako se nose sa životom…
GENETIČAR
…ovisno o okolnostima u kojima žive
i genetskoj pozadini.
Ne mogu to nazvati eksperimentom jer se eksperimenti uvijek kontroliraju.
Uvijek postoji hipoteza koja se treba dokazati.
Ovdje imamo nezgodu
koja je dovela do kraja života ovih ljudi, života koji su poznavali,
i toga kako su gledali na svoje živote.
Otišli smo u Bogotu proučiti te blizance
i bilo mi je jasno
da se Jorge i William odlično poklapaju.
Imaju mnogo energije, otvoreni su.
A Carlos i Wilber su povučeniji,
imaju slične interese.
Vidimo da čak i unatoč drukčijim okruženjima,
a to su bila drastično različita okruženja,
dva su se para jako dobro uskladila.
Jeste li igrali Tejo?
-Da, ali ne mnogo. -Ali to je…
Kao djeca smo to igrali,
ali ne na ovako velikom terenu.
Mete su bile od gline, sjećaš se?
Da, to je bilo povremeno.
-Znači, ne znate igrati? -Ne.
To je mojima u Santanderu omiljeni sport.
Uvijek pobjeđuju kad igraju.
-Idem s njima da naučim, ali… -Uništit će nas.
Da vidimo što znaš.
Ti počni, pokaži što znaš.
Da vidimo što znaš.
Vidiš? Dobro je? Odlično.
-Vidi li se da sam vježbao? -Bravo.
Preskočimo tipa iz Santandera.
-Smiri se. -Ja sam iz Santandera.
Bacit ću poput svojeg brata.
-Ne svađaj se. -Carlos je počeo.
Krv nije voda.
Baš si loš.
Sramotiš me, Carlose.
-Ne tako. -Daj sve od sebe.
-U redu. Hajde, Wilberu. -On zna najbolje.
Hajde, sokole.
-On zna. -Makni ruku.
-Vidi… -Loše bacanje.
-Napokon si pogodio nešto. -Pogodak!
Bio je čudan dan kad smo se upoznali.
Prvo pitanje koje smo si postavili.
Što nam je slično, a što različito?
Izuzev fizičkog aspekta.
Recimo, Wilber i ja
jako volimo red i opsjednuti smo urednošću.
Ozbiljni smo.
Malo smo više…
Više smo koketirali.
Ozbiljniji smo, volimo točnost.
Jorge uvijek priča o danu kad je kupio istu odjeću kao i William.
Sjećam se kad mi je Wilber rekao:
„Ja ću kopirati tebe.
Idemo zajedno u kupovinu. Znaš nešto o tome i fora si.”
Otišli smo u dućan i kupili odjeću.
Kaže mi: „Smođe cipele.” Ja ga ispravim: „smeđe”.
Onda ga je i prodavač počeo zezati.
„Ne. Samo ja to smijem. Imam biološko pravo. Ti ga poštuj.”
A mi smo društveniji,
karizmatičniji.
Uvijek vidimo sve najbolje u stvarima.
Čak i ako je teško, svemu pristupamo pozitivno.
Otvoreniji smo u pogledu svojih osjećaja prema rodbini.
Mi smo rezerviraniji oko tih stvari.
Mi smo povučeniji s emocijama, rezerviraniji za razliku od njih.
Definitivno postoji posebna veza među blizancima.
Jednojajčani blizanci imaju istu genetsku pozadinu.
Slično razmišljaju, na isti način procesuiraju informacije.
Jednako reagiraju na svijet. Vide stvari na isti način.
Kad se jednojajčani blizanci upoznaju po prvi put,
vrlo im je lagano i to bez previše truda
brzo razviti međusobni odnos.
Vidjeli smo to kod Jorgea i Williama. Vidjeli smo to kod Carlosa i Wilbera.
Kao da su zajedno cijeli život, iako su se tek upoznali.
-Evo. Uzmi je, brate. -Jorge!
Dobio sam u čeljust.
-Baci, brate. Ovdje. Baci. -Pucaj!
Samo mrežica, kompa.
Igraj!
-Da pogodim još jedan ili ne? -Polako.
Polako, buraz!
Ulazi!
-Kvragu. -Opet!
-Wilberu! -Evo. Ne, Wilberu.
-To! -Bravo, Wilberu!
Kako sam vam metnuo.
Genetika, sine.
Genetska veza je kulturološka veza.
Genetika ima veliku težinu. Bez sumnje.
Ali okruženje u kojem se osoba razvije
i prilike koje osoba ima u životu
također imaju utjecaj.
No genetika ima veliki utjecaj.
Naravno, inteligencija je vrlo snažna genetska komponenta.
Ali morate imati i prilike.
Za sva ponašanja, za sve zdravstvene i vidljive uvjete,
i geni i okruženje igraju ulogu.
Ali geni igraju mnogo veću ulogu no što smo ikad očekivali.
Jorge i William jako su slični po osobnosti.
Carlos i Wilber također po osobnosti,
navikama, interesima, ukusima itd.
Ali i okruženje je u ovom slučaju bilo izraženo
jer je bilo ekstremno različito.
Imate dvoje braće s obrazovanjem
i dvoje bez obrazovanja.
Do škole treba sat vremena
i sat vremena natrag.
Vratio bi se iz škole i čekao te posao.
Obveze kod kuće.
Morao si otići po drva.
Nije bilo nikakvog akvadukta koji bi dopremao vodu do kuće
pa smo morali ići po vodu.
Noću smo se koristili malim svijećama koje smo nazivali malim lampama.
U našoj kući nije bilo struje
pa smo se koristili svijećama.
Od 1990-ih do 2000-ih
ovdje su vladale gerile.
Oko 2000. godine
počeli su odlaziti, a onda je došla paravojska.
Tad se događala ilegalna proizvodnja koke.
Životna situacija mnogo nas je puta prisilila da beremo koku.
Radili smo to iz nužde, nije nam se sviđalo.
Uvijek sam si govorio: „Ovo nije za mene. Želim odavde.”
Ali morao sam čekati dok ne navršim 18 godina
da se mogu prijaviti u vojsku i otići odavde.
Imao sam brata koji je isto bio u vojsci. Bio je stariji od mene.
Sudbina je bila takva da je poginuo.
Izgubio je život s 22 godine.
Za mene je to bilo… Za sve je to bilo jako teško.
U to vrijeme William i ja razmišljali smo samo o osveti.
Kao djeca smo govorili: „Kad navršim 18 godina, idem u vojsku.
I onda ćemo osvetiti smrt našeg brata.”
Kad mi je William rekao da ide u vojsku,
prvo sam pomislila da će ubiti i njega.
Već su bili ubili Israela.
Mama je mnogo patila kad se William prijavio u vojsku.
Pitao me: „Mamice, hoćeš li me pustiti u vojsku?”
„Neću reći ni 'da' ni 'ne'.
Neću ti reći da ideš ili ne.”
Bojala sam se da će ubiti i njega.
„Odluka je na tebi.” Rekao je: „Mamice, pusti me.
Želim ići u vojsku.
Želim imati vojnu knjižicu
i onda otići u Bogotu.”
Sjećam se kad je Wilber stigao, ja sam bio ondje četiri mjeseca.
Kad sam ga vidio u uniformi, bio sam malo zavidan.
Tog sam poslijepodneva rekao roditeljima da i ja želim u vojsku.
Otišli smo u južni dio Bolívara.
U južnom dijelu Bolívara smo…
Zbližili smo se.
Pronašli smo to bratstvo jer smo se kao djeca mnogo svađali.
Ali ondje,
možda zato što je ondje bio neprijatelj,
osjetio sam snažnije bratstvo.
Više nisam mogao nastaviti vojnu karijeru
i morao sam se umiroviti.
Stigao sam u Bogotu u kuću svoje kume.
Prodavala je arepe.
Naučila me recept i kako ih praviti
i počeo sam raditi s njom.
Postavio sam ulični štand.
Prodavao sam arepe na ulicama Bogote.
Radeći za obitelj otvorilo mi je druga vrata.
Preko njih radio sam s mesom.
I onda je ohrabrio Wilbera.
On je stvarao put za Wilbera
i za svakog tko je htio doći, ali drugi nisu htjeli.
Osoba je rođena s genetskim sastavom
i taj sastav može potaknuti osobu
da bude motiviranija.
Kako je? Kao ide, g. Félixe?
William nije imao nikakvo obrazovanje, ali imao je nagon.
Otišao je školu i stekao diplomu iz prava
i magisterij iz ustavnog prava.
Imao je isti nagon kao i njegov brat Jorge.
Znajući priču moje braće blizanca,
znajući da će oboje biti stručnjaci,
zacrtao sam si životni cilj i rekao:
„I ja želim postati stručnjak.”
Prijatelju.
S onime što sam uštedio radeći u mesnici platio sam školovanje.
Williame, prijatelju.
-Kako si? -Dobro.
Studirao je, sad je odvjetnik.
Specijalizirao se i jako je motiviran.
-Dogovoreno, Feiseru. -Hvala, prijatelju.
Bog te blagoslovio.
-Bok. -Vidimo se.
Od sve djece s kojom sam odrastao,
ja sam jedini koji ima diplomu.
Imam diplomu iz prava.
Dobio sam i priliku da se specijaliziram za ustavno pravo
i tad sam se odlučio vratiti ovamo u La Paz.
Grad me putem glasanja izabrao za člana vijeća.
PREDSJEDNIK
Ondje radim
i pomažem mnogim obiteljima u La Pazu koje žele napredovati
poput mene.
Ja sam javni računovođa specijaliziran za poreze
i imam dodatne diplome.
Radim kao zamjenik financijskog direktora jednog sindikata.
Osim posla, volim se baviti sportom.
Treniram košarku, plivanje, CrossFit.
Trenutačno radim kao mesar.
Volim taj posao i sretan sam na radnom mjestu.
Plan mi je otvoriti tvrtku da budem neovisan
i da napredujem kao i uvijek.
Moraš imati otvoren um da razumiješ i shvatiš
da ti u svakom trenutku nešto može promijeniti život.
U tom trenutku smatrao sam se „jedinstvenim”.
Da ne postoji nitko poput mene, da sam najbolji.
Ali život mi je pokazao da sam u krivu.
Nije mi samo rekao da nisam jedinstven, već mi je dao nekoga identičnog.
I naučio sam nešto iz toga.
Sad kad je prošlo nekoliko godina
i kad vidim odnose Jorgea i Williama i Carlosa i Wilbera,
to me jako ispunjava.
Osjećam da smo napravile ispravnu stvar i ne žalim ni za čime.
-Hvala, g. Ciro. -Hvala.
-Ovdje? -Da.
Bok, mama!
Šalim se.
-Zatvorite vrata. -Hvala.
-Gđo Anita! -Bok, Carlitose.
William ti nije htio reći. Izgrdi ga.
-Bok, Carlitose. -Williame!
Kako si, mama?
-Sine moj, kako si? -Dobro sam, mama.
Saznala sam da su četvero braće, posebice William i Carlos,
bili u šoku kad su saznali što se dogodilo.
Odgojeni su u domovima u kojim nisu trebali.
Predivna stvar kod te braće jest da su se svi okupili.
Sad su četvorka.
Svi se vole i iz toga možemo učiti.
Ova je pjesma za gđu Anitu i gđu Luz Marinu,
dvije predivne majke koje su donijele četvero blizanca na svijet. Ide ovako.
Ispričat ću priču O mnogo stvari koje su se dogodile
Iznenađujuće stvari Stvari koje nećemo zaboraviti
Priču blizanaca Koja je potresla Kolumbiju
Tog 21. prosinca Godina je bila 88.
Četvero dječaka je rođeno Da započnu svoj put
Greška u bolnici Promijenit će njihovu sudbinu
Među ta četiri dječaka Danas postoji velika ljubav
Sad su četvero braće I nitko ih ne može rastaviti
I samo su ih dvije majke Donijele na ovaj svijet
Wilber i Carlos, dame i gospodo Rođeni su ovdje
Ovdje u La Pazu u Santanderu U prekrasnom selu
Gdje su ljudi skromni i pozitivni…
Sad, nakon 10 godina,
svaki se dan pitam što će biti s nama.
Uvijek otvorenog uma.
I sad znam da imam još dva brata.
Dvadeset pet godina poslije
Jorgeova prijateljica
Upoznala je Williama i bila je u šoku
I tad je priča koju svi znaju otkrivena
Danas su ponovno ujedinjeni Svi uživaju u životu
Roditeljima ne smeta Što obitelj je narasla
Danas su ponos La Paza I ta priča nije zaboravljena
Prijevod titlova: Dejan Rakar