Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jednou se mi už jako dospělému zdálo, že mám jednovaječné dvojče.
Probudil jsem se a říkal jsem si,
jak by bylo super ho mít.
Pak se stala absurdní věc.
Nevěřil bych, že je to možné, kdyby se to nestalo mně.
Zírala jsem na ty dvě fotky na mobilu jako opařená.
Vypadali úplně stejně.
„To není možný!
Jako by mi z oka vypadl.“
Všechno se rázem změnilo. Nechápal jsem, co se děje.
Je to zcela unikátní situace.
O takovém experimentu vědci sní, ale provádět ho by bylo neetické.
Napadlo mě, že můj život je lež.
Jako bych měl ještě jiný.
Věříš na příběhy jako z telenovely?
Tohle ti totiž obrátí život naruby.
Nikdo neví, s jakou bolestí žijete.
Neměla jsem právo lidem zasahovat do života.
Není legrace se probudit a zjistit, že váš život je lež.
Nevěděl jsem, na které straně zrcadla stojím.
DVOJČATA SE NEZAPŘOU
BOGOTÁ, KOLUMBIE
Jsem Jorge Bernal.
Narodil jsem se v Bogotě 21. prosince 1988.
Pracoval jsem v petrolejářské firmě.
Spolu s kamarádkou Laurou.
Jednou mi řekla: „Ahoj, jak se máš? Tuhle jsem tě viděla u nás.“
- A já: „Kdy?“ - A ona že o víkendu.
A já že jsem v Kennedy nebyl.
Ale ona si trvala na svém.
Všechno začalo, když jsme se s Yaneth chystaly na firemní grilování.
Měla jsem nakoupit maso.
A Yaneth prý: „Neboj. Přítelův bratranec má řeznictví.
Pomůže nám.
Dá nám to nejlepší maso za super cenu.“
Přišly jsme tam
a naši objednávku chystal William.
Laura se zarazila, když ho viděla.
Ten řezník tam vypadal úplně jako můj kolega Jorge.
Překvapilo mě to.
„Yaneth, to je můj kolega!“ Snažila jsem se ho pozdravit.
Ale podíval se na mě spíš lhostejně.
Odcházela v domnění, že jsem to já, akorát se k ní nechci hlásit.
Myslela jsem si, že se mě Jorge styděl pozdravit,
protože jsem ho vyhmátla, jak dělá v řeznictví.
Tak jsem si to vysvětlovala.
Nedala s tím pokoj.
Ptala se, jestli se stydím přiznat, že dělám v řeznictví.
A já že bych to klidně přiznal, kdybych v nějakém dělal,
ale já to nebyl.
Moc jsem o tom nepřemýšlel. Ještě jsem tomu nevěřil.
Říkal, že má bráchu dvojče, ale ne jednovaječné.
A já že to teda asi byl jeho brácha.
Ale Jorge prý že asi ne, že si nejsou moc podobní.
Pořád jsem ho s tím otravovala.
Vymýšleli jsme různé teorie.
Dokonce ho napadlo: „Co když mám někde ztraceného sourozence?
Bráchu, kterého nám táta zatajil?“
Později k nám nastoupila Yaneth.
Nezdravil jsem ji, protože jsem ji neznal.
Ale všiml jsem si, že občas na mě při příchodu civí.
Když jsem Jorgeho uviděla, byla jsem v šoku.
Řekla jsem Lauře, že fakt vypadá jako William,
ale očividně to není on.
Nějak jsem to nemohla pustit z hlavy.
Vzbudilo to ve mně zvědavost.
William měl narozeniny v prosinci.
Zeptala jsem se proto Laury, kdy je má Jorge.
V práci máme narozeninový kalendář.
Tak říkám, že jí to hned zjistím.
Podívala jsem se a co byste řekli?
Taky v prosinci.
VŠECHNO NEJLEPŠÍ!
21. PROSINEC – JORGE
Říkala jsem jí, že to je dost zvláštní.
Jednoho dne Yaneth povídá:
„Hele, mám tady fotku Williama.
Toho z řeznictví.
Mohla bys ji ukázat Jorgemu, co on na to?“
Přišla ke mně s rukama za zády, držela v nich mobil.
Prý: „Pamatuješ, jak jsem ti říkala o tom chlápkovi z řeznictví?
Tak ne, nebyl jsi to ty.
Chceš vidět svýho dvojníka?“
„Ukážu ti jeho fotku.“ A on prý: „Tak schválně, ukaž.“
Když ho uviděl,
úplně mu to vyrazilo dech.
Samozřejmě mě to překvapilo,
protože vypadal úplně jako já.
Začal fotku ukazovat kolegům kolem:
„Sluší mi to tady?“
A oni že jasně.
Tak se zkusil zeptat zas někoho dalšího.
A prý: „Chápeš, že nikdo nepozná, že to nejsem já?“
Zeptal jsem se kamaráda, co říká na tu fotku.
Koukl se a povídá: „Co? Jsi tam s nějakýma cizíma lidma.“
A já že to právě nejsem já, v tom je ten fór.
Znova se podíval
a prý jako by mi z oka vypadl.
Asi za hodinu jsem šel dolů za ní a zeptal se,
jestli by mi nezjistila jeho jméno.
Abych si ho mohl najít třeba na Facebooku.
Prý ať si najdu Williama Cañase Velasca.
Vyhledal jsem si ho a začal mu projíždět fotky.
Mlčky jsem si je prohlížel a zkoumal každičký detail.
Pak jsem našel pár fotek bez knírku.
Vypadal přesně jako já.
Trochu mě to vyděsilo.
Bylo mi jasné, že to nebude jen tak.
A když už jsem si myslel, že mě nic nemůže překvapit,
narazil jsem na fotku, která všechno změnila.
A spustila doslova lavinu událostí.
Napsala mi kolegyně, se kterou jsem chodila na oběd:
„Koukáme na fotky bratrance tvýho přítele. Je to celý Jorge.“
A já: „Fakt? A víš, co je legrační?
William má dvojče, které se mu vůbec nepodobá.“
A ona že Jorge taky.
Tak jsem se zeptala: „Máš jejich fotku?
Já ti pošlu Williama s bráchou.“
Když jsem si je obě otevřela na mobilu, málem mě omyli.
Koukala jsem na dva páry dvojčat, akorát…
- Prohozených. - Jo.
Už to nebyl jen jeden problém.
- Ale dva. - Jo.
Větší patálie, než jsme čekali.
Hned jsem je poslala Lauře.
„Lauro, jsou to dvoje dvojčata, asi je prohodili.“
Byl jsem v šoku. Dělo se něco neskutečného.
Nemohl jsem uvěřit svým očím.
Na té fotce byl někdo, kdo vypadal úplně jako můj brácha.
Zíral jsem na ni a dumal, kdo to je.
A v jednom komentáři se psalo něco jako: „Nerozluční bratři.“
Prostě tam stálo „bratři“.
Tak jsem si říkal, co se to děje.
Co to má znamenat? Paralelní svět zrcadlící ten náš?
Nevím, vůbec jsem to nechápal.
Hlavou mi dokonce blesklo,
že je můj život fraška a že za tím určitě něco bude.
Protože jsem je neznal.
A byl jsem zmatený a v šoku.
Začali jsme se ptát.
Na věci, co by mohly naznačit, že jsou sourozenci.
Dvojčata.
Že je z nějakého důvodu rozdělili.
Nejdřív jsme porovnali data narození.
Ale některé věci se neshodovaly, třeba místo narození.
Oni se narodili v Santanderu.
Nechápal jsem, jak je to možné.
– NARODIL SE JORGE V SANTANDERU? – V BOGOTĚ MYSLÍM
URČITĚ?
Laura prý že se v Santanderu nenarodil.
- Napadlo mě: „Sakryš, to nesedí.“ - Ne…
Zeptala jsem se přítele:
„Hele, nevíš, jestli je nepřevezli do Bogoty?“
A on: „Myslím, že jo. Zeptám se Williama.“
LA PAZ SANTANDER, KOLUMBIE
Dost, Conchito.
Jsem William Cañas Velasco.
Yaneth často chodila do řeznictví, kde jsem pracoval.
Začal jsem si klást stejné otázky, jaké mi pokládala ona.
Začali jsme pátrat, protože jsem měl vždycky za to,
že jsem se narodil i vyrostl v Santanderu.
Ukázalo se ale, že mě pak převezli do Bogoty.
Zavolal jsem tetě:
„Teto, nevíš, prosím tě, do které nemocnice v Bogotě mě převezli?“
A ona:
„Vím, drahoušku. Převezli tě do nemocnice Materno Infantil.“
Yaneth zjistila, kde se narodila druhá dvojčata.
Narodili se v Santanderu,
ale pak se jednomu z nich přitížilo,
protože se narodili v sedmém měsíci.
Jedno z dvojčat tedy převezli ve vážném stavu do Bogoty,
do stejné nemocnice, Materno Infantil.
Když jsme to zjistili, napadlo nás:
„Očividně k tomu došlo v nemocnici.
Jiná možnost není.“
Šel jsem domů.
Byl tam Carlos.
Díval se na televizi.
Já dorazil.
Jsem Carlos Alberto Bernal Castro. Je mi 34.
Zrovna jsem někomu volal a dorazil Jorge.
Prý ať zavěsím, že si chce promluvit.
Znám ho a vím, jaký je to vtipálek.
Rád si dělá legraci, tak jsem se zeptal, co potřebuje, že teď nemám čas.
Zeptal jsem se ho: „Jak se máš? Dobře?
Věříš na příběhy jako z telenovely?“
A on: „Co se stalo?“
Hrozně vážně jako vždycky.
A já: „Co se stalo? Povídej.“
„Tak věříš, nebo ne?“ A on že ne.
„Tak já ti něco ukážu.
Schválně, co ty na to.“
A já: „Co se stalo? Nezdržuj, nemám čas. Sem s tím.“
„Tohle ti totiž obrátí život naruby.“
Smál jsem se u toho, ale ve skutečnosti jsem to bral vážně.
Uvědomoval jsem si, co mu říkám.
Otevřel jsem Facebook a ukázal mu Williamův profil.
Jeho fotky. Carlos se chytil za pusu.
Smál se, přišlo mu to legrační. A že prý ten chlap vypadá jako já.
„Jak to, že máš dvojníka?“
„Netuším, jak se to stalo. Možná měl táta někde dalšího syna.“
Já na to: „Počkej, ještě jsi neviděl to nejlepší.“
Proklikali jsme se k fotce, kde byl s nějakým dalším klukem.
A já zůstal zírat.
Při pohledu na tu fotku ho smích přešel.
Ptal se, kde jsem to vzal a kdo to je.
Ten, co vypadal jako můj bratr, byl na fotce s klukem, co vypadal jako já.
Najednou už mi nebylo do smíchu.
Šel jsem do pokoje a hned začal pátrat.
Přepadl mě smutek.
Rozbrečel jsem se.
Vrátil jsem se k Jorgemu, objal jsem ho a řekl mu, že ho mám rád.
To jsem moc často nedělal.
Jenom v opilosti.
Poprvé jsem mu to řekl střízlivý.
Řekl, ať to nechám plavat.
„Radši se v tom nešťourej.
Vykašli se na to.“
Hnedka mi došlo, že pokud někoho vyměnili, tak mě.
Brácha je totiž hodně podobný ségře
a taky mámě.
Zatímco já se jim nikdy moc nepodobal.
Nejvíc jsem se proto bál,
že se mě moje rodina z Bogoty zřekne.
Že mi řeknou: „Už nejsi naše dítě.
Nejsi syn Luz Mariny. Nemáš tu co pohledávat.“
Ty otázky se kladly těžko
a odpovědi se přijímaly ještě hůř.
Nebylo snadné si přiznat,
že nejsem bratr toho, koho jsem myslel,
ani synem ženy, které jsem si na světě nejvíc vážil.
V nitru jsem věděl, že budu pátrat dál.
On si to nepřál, ale já tomu chtěl přijít na kloub
a zjistit, co se děje.
Občas jsme si s Laurou říkaly:
„Co když to skončí tragicky?
Co když si někdo z nich sáhne na život?“
Byla hrůza nad tím uvažovat.
„Proč jsem se do toho pletla? Neměla jsem vyzvídat a šťourat se v tom.“
Nevěděly jsme, co se stane.
Nebo jak zareagují, až se to dozvědí a uvidí jeden druhého.
A jejich rodiny. Hodně jsem myslela na jejich mámy.
Řekla jsem to manželovi jako drb: „Představ si, že se stalo to a to.“
A on prý jak si dovoluju tvrdit, že je vyměnili.
Já že ty fotky to přece dokazujou.
A on prý ať i tak nic nedělám, že to nemusí dopadnout dobře.
Prý nemám právo lidem takhle zasahovat do života.
Samozřejmě měl pravdu, ale já ho neposlechla.
Po té druhé fotce jsem se rozhodl zavolat Yaneth
a říct si o číslo na toho kluka, co vypadal jako já.
Pamatuju si to jako dneska.
Telefon začal vyzvánět, a já ani nevěděl, jak ho oslovit.
Srdce mi bušilo.
Věděl jsem, že na druhé straně je někdo jako já,
ale netušil jsem, jak zareaguje a co mi řekne.
Věděl jsem, že je to on. Zvedl jsem to.
Povídám: „Ahoj. Jak se daří?“
Když jsem uslyšel jeho hlas, problesklo mi hlavou,
že nejsme stejní.
Přišlo mi, že mluvím s někým jiným, než jsem já.
Zněl moc mile, prý: „Ahoj, jak se máš?
Jsem William, ten týpek z řeznictví.
Ukázali mi tvoje fotky.“
Vtom mě napadlo:
„Hele, můžeme se vidět?
Už tak je těch náhod ažaž,
tak bych se rád sešel a zjistil, co se děje.“
A já: „Jasně! Kde? Znáš třeba kostel Panny Marie Lurdské?“
„Jo. Vím, kde to je.“
A já: „Dobře. Hodilo by se ti to kolem devátý večer?“
„Jasně.“
Říkal, že může až pozdě večer.
Zeptal jsem se ho, jestli přijde sám, a on že jo.
Tak jsem mu řekl, že já taky.
A pak mě napadlo, že to zavolám Carlosovi,
a třeba se přidá.
Povídám: „Co děláš, Carlosi? Dneska se s nima mám sejít.“
Mimo jiné mi připomněl, že mi říkal, ať to nechám plavat.
Ale já už se s nimi domluvil.
Říkal, že má s jedním z nich sraz, a navrhl, jestli se nechci přidat.
A já že nemůžu, že musím psát diplomku.
Ve skutečnosti jsem mohl, ale nechtěl.
Prý že nepůjde a já bych taky neměl.
A já: „Proč ne? Pojď, bude to v pohodě.“
„Ne. Nejdu. Mám práci.“
Když se rozhodl s nimi sejít, já nechtěl.
Chtěl jsem se tomu střetu s realitou, té nové situaci vyhnout.
Hrozně jsem se bál zavrhnutí.
On se s nimi hodlal sejít i tak
a já mu v tom samozřejmě nemohl bránit,
tak jsem mu řekl, že mu důvěřuju, ale ať je opatrný a dá mi vědět.
Jsem Wilber Cañas Velasco. Narodil jsem se ve Vélezu v Santanderu.
Vyrůstal jsem v La Pazu s Williamem.
Říkali nám, že jsme dvojčata.
William pracoval v Kennedy. Zavolal mi, ať přijedu.
Že mě nutně potřebuje.
Dorazil jsem tam a pozdravil ho.
Pak mi ukázal fotku kluka, který jako by mu z oka vypadl.
A vedle něj stál ještě další člověk.
Vypadal jako já. A nějaká holka.
Řekl jsem jenom:
„Williame, navždycky budeš můj brácha a to nikdo ani nic nezmění.“
Víc jsem toho říct nedokázal.
Mít dvojče je vedle fyzické podoby jako mít pokrevního dvojníka.
Uvažujete stejně, baví vás stejné věci.
A u nás s Wilberem mi to tak nikdy nepřišlo.
Pořád jsme se hádali.
Naši se nás snažili oblékat stejně.
Ale žádná podobnost tam nebyla. Nikdy jsme si nerozuměli.
Když jsme se hádali, ve skrytu duše jsem si přál
mít někoho, kdo by byl stejný jako já.
Přišlo mi, že moje dvojče by mělo být jako já.
S Jorgem jsme měli oba jiný vkus. Shodli jsme se v máločem.
On miloval basketbal, já fotbal.
On měl rád hip-hop a rap, já rock.
Postupně jsme se víc a víc rozcházeli.
Zavolal jsem Wilberovi:
„Wilbere, domluvil jsem si sraz s tím svým dvojníkem.“
A on: „Williame, vždycky budeš můj brácha,
ale nepůjdu tam s tebou.“
A já že půjdu i tak.
Když už jsem byl na odchodu,
slyším: „Počkej, jdu taky.“
„Nechci, abys šel sám, když skoro nic nevíme.
Třeba je to nějaká habaďůra.“
Aby ho okradli. Jeden nikdy neví.
V tomhle jsem dost opatrný.
Jeli jsme taxíkem na Lurdské náměstí.
Celou cestu jsme to samo sebou rozebírali.
Jaké to bude a kdo tam na nás bude čekat.
Ta cesta ke kostelu mi připadala jako věčnost.
Zdálo se to jako dálka,
protože jsem byl nervózní, bál jsem se a hlava mi šrotovala.
Zato William nezavřel pusu.
Jako kolovrátek, ne a ne zmlknout.
Říkal jsem si, že nevíme, za kým jedeme. Kdoví, jestli to bude on.
Po cestě na náměstí
jsem potkal dobrého kamaráda z vysoké.
Pozdravil jsem ho.
A říkám mu: „Mikeu, stalo se to a to. Půjdeš tam se mnou?“
Shrnul jsem mu, co se stalo.
Tak stručně jsem to asi nikdy nepopsal jako tehdá, než jsme obešli ty tři ulice.
Šel se mnou.
Dorazili jsme na Lurdské náměstí.
Stáli jsme tam a povídali si. Nikdy nezapomenu, co řekl.
Něco ve smyslu: „Vida, už jde. Už ho vidím.
Už tě vidím.“
A oba jsme vybuchli smíchy.
A já na něj pořád šeptem: „Takhle vypadám?“
A on že jo.
„Takhle chodím?“ „Jo, je celej ty.“
Všiml jsem si, že William vzal i bratra.
William nedorazil sám.
Šel s Yaneth a bratrancem Brayanem.
Nějak mě to překvapilo, že ho tam vidím.
A vypadlo ze mě: „Jé, tys vzal i toho druhého.“
Tím jsem myslel Wilbera.
A on že jsem taky nepřišel sám. Tak jsme se tomu zasmáli.
Ty bláho.
- William má světlejší pleť. - Jo, je světlejší.
- To je tou zimou. - Jasně.
- Ale je to teda mazec. - To jo.
Fakt k nevíře.
- Cože? - Vypadá jako zarostlejší William.
- Byl se totiž… - Myslím vlasy…
Dneska se byl stříhat.
- Jinak… - Nosil jsem to delší.
- Fakt? - Kdybych se nedal ostříhat, asi by…
Ještě s vousama.
Když jsem tam viděl toho člověka, co vypadá přesně jako já,
došla mi slova.
Pozdravil jsem ho,
ale moc jsme si toho neřekli.
Šlo spíš o sdílení emocí.
Při pohledu na Jorgeho jsem se musel smát.
Podobal se Williamovi jako vejce vejci.
Řehtal se úplně jako Carlos. Na to nikdy nezapomenu.
Kámo, když tě vidím, jako bych viděl svýho bráchu.
- Směje se stejně! - Chybí jenom brejle.
Viděl jsem tu podobu mezi ním a Carlosem a to mě dostalo nejvíc.
Sám sebe totiž člověk nevidí, nedívá se do zrcadla 24 hodin denně,
takže neví, jak se chová, jak se pohybuje, jak gestikuluje.
To jsou mi věci.
Zato Carlose jsem měl před očima 25 let.
Znal jsem každý jeho pohyb a on dělal úplně ty samé.
Nevím, jestli by bylo lepší na něj narazit na ulici.
To mě malinko vyděsilo.
Nějak mě to upoutalo víc než pohled na samotného Williama.
Bože.
Pořád se na něj musím koukat.
Byl to poslední díl skládačky. Konečně jsme pochopili, co se stalo.
William totiž řekl:
„Jako novorozeně mě přivezli sem do Bogoty.“
Tebe nepřivezli, Williame, tebe odvezli.
- Jakou máte krevní skupinu? - Stejnou.
Smáli jsme se.
Pamatuju si, že jsme se s Williamem vyfotili.
A že Wilber řekl něco ve smyslu: „Teď chci já poznat svoje dvojče.“
Takže se pak ptali, kde je Carlos.
A já že doma, že má práci.
Neřekl jsem, že to bere dost těžce.
Byl jsem zvědavý a řekl, že chci poznat Carlose.
„Půjdeme za ním?“
Jorge zavolal Carlosovi, že dorazíme.
„Proč jdou k nám? Na tom jsme se nedohodli.
Nechci je vidět. Ani nic vědět.“
Pak zazvonil zvonek.
A já: „Sakra. Do háje, už jsou tady.“
Jorge zazvonil.
Ale Carlos odmítal otevřít.
Jo, tady.
Smál se za dveřmi a říkal: „Nepustím vás sem.“
A kdo nás pustí?
Neblbni!
Nechtěl jsem otevřít a postavit se pravdě.
Pořád se chechtá, ty bláho!
To ne…
Když jsem konečně poznal Carlose,
opravdu jsem v něm viděl Wilbera.
Jak se smál,
jak se v té situaci překvapeně chytal za hlavu.
Taky jsem si málem vzal šedou mikinu.
Byl to šok. Mám bráchu, co vypadá jako já. Jako bych se viděl v zrcadle.
Trochu jsme se smáli, vtipkovali, byli jsme nervózní a rozpačití.
Dá se říct, že jsme měli radost.
Protože najít někoho, kdo je fyzicky stejný jako vy, je zázrak.
Zvlášť ve 25 letech.
Cítil jsem se podvedeně, že jsem nevyrůstal s bráchou.
Odjakživa mi tvrdili, že můj bratr je William.
A po 25 letech se najednou objeví někdo, koho jsem v životě neviděl,
a je to můj bratr?
Bylo mi z toho trochu smutno.
Rád bych s ním vyrůstal.
Se svým vlastním bratrem Carlosem.
Ale zároveň i s Williamem.
Protože i když není vlastní,
vyrůstal se mnou a já ho mám rád jako bráchu.
Zrůdy už jdou.
To je ale fešák. Nazdárek.
- Úsměv, Wilbere. - Hlavně přirozeně.
- Jsi tu, brácho. - Na chvíli si ho půjčím.
- Jasně. - S radostí.
Přichází účinkující.
Sekáč.
Po našem shledání jsme začali uvažovat.
Chtěli jsme zveřejnit, co se nám stalo.
Řekli jsme si, že zkusíme oslovit nějakou televizi,
protože by s námi určitě chtěli natáčet.
A nakonec to natočila stanice Caracol pro pořad Séptimo Día.
Poprvé tak náš příběh odvyprávěli v televizi.
Jde bezpochyby o jeden z nejsilnějších příběhů,
které jsme v našem pořadu měli.
Tady na novorozeneckém oddělení nemocnice Materno Infantil
v jednu chvíli omylem došlo k…
Jsem Juan Guillermo Mercado. Jsem novinář.
Jako reportér se snažím hledat nevšední příběhy:
kroniky, lidské a investigativní příběhy.
A vždycky skončím u nějakého znovushledání.
Pamatuju si to, jako by to bylo včera.
Producentka s dramaturgem mi řekli:
„Juane, máme příběh dvou párů dvojčat.
Po porodu je prohodili.
A po 25 letech se našli.“
A já na to, že tohle se děje leda ve světě magického realismu,
ale tady se dá říct, že realita předčila fikci.
Dva páry dvojčat spojuje neuvěřitelný příběh, který nemá obdoby.
Jeden chlapec z každé dvojice bratrů skončil u špatné rodiny.
Byli ve stejné nemocnici.
Tam je takhle vyměnili, takže se vrátili domů spolu.
Tam náš příběh začíná.
- Zdravím. Vítejte u nás! - Díky.
- Zdravím, Gigi. - Ahoj. Díky moc.
- Takže Jorge? - Carlos.
Carlos. Už jsem to domotala.
Narazil jsem na jeho fotku s bratrem
a byl to celý můj brácha.
Stejně jako diváci jsem se začal smát,
když jsem uviděl fotku Wilbera, svého dvojčete.
V tu chvíli ho smích přešel.
Sranda skončila.
OMYLEM NÁS ROZDĚLILI
Asi už jste zvyklí.
Vy dva, co máte brýle, jste vyrůstali spolu jako dvojčata, ale nejste dvojčata.
- Jo, prý dvojvaječná. - Dvojvaječná, jasně.
Je to pěkný bordel.
PROSINEC 1988
NEMOCNICE MATERNO INFANTIL
Věděli jsme, že jedna dvojčata se narodila v Materno Infantil v Bogotě
a druhá ve vélezské nemocnici v Santanderu.
Hledali jsme matriční knihy a lékařské záznamy.
Našli jsme záznamy Luz Mariny Castro, matky dvojčat z Bogoty.
Bylo těžké je získat, protože nemocnice už nefungovala.
Zavřeli ji a rozpadala se.
Ze záznamů jsme zjistili, že se narodili předčasně,
opravdu v sedmém měsíci.
A potvrdilo se, že druhou dvojici porodila jejich matka Ana Delina
ve vélezské nemocnici 22. prosince ve 22 hodin.
Dá se říct, že v roce 1988
byla od sebe místa narození obou dvojic v Santanderu a Bogotě
vzdálená 12 až 14 hodin autem.
KRAJSKÁ NEMOCNICE VÉLEZ
Jedno ze santanderských dvojčat onemocnělo.
V sobotu ráno kolem osmé mi doktor řekl, že jeden z chlapců je nemocný.
MATKA ZE SANTANDERU
Ptala jsem se, co mu je.
A on že pořád pláče a nevyměšuje.
Že ho musí poslat do Bogoty.
Ptal se, jestli s ním může někdo jet.
Přijela moje matka a on poslal malého s ní.
Nemocného chlapce odvezla do Bogoty jeho babička.
Jenže během pobytu v nemocnici se o něj starala teta.
V neděli ho moje sestra, která byla v Bogotě,
šla navštívit.
A oni ho propustili a předali jí.
A ona ho poslala domů s mámou.
Teta ho vrátila babičce
a babička ho po hospitalizaci dovezla zpátky do Santanderu.
Dali jí jiného chlapce.
A ona si toho nevšimla, protože to byla novorozeňata.
Miminko si vzala, odvezla do Santanderu a předala mámě.
Ta si taky nevšimla, že jde o jiné mimčo.
Chlapce, který se narodil v Bogotě,
převezli do Santanderu.
Dali mu jméno William Cañas Velasco.
A naopak chlapce, který se narodil v Santanderu,
převezli do Bogoty a dali ho místní rodině.
Dostal jméno Carlos Alberto Bernal.
Není legrace se jednoho dne probudit a zjistit, že váš život je lež.
Máte pocit, že jste žili život někoho jiného.
Nebo někdo jiný žil život, který měl být váš.
Jak to dvojčata psychicky ovlivnilo?
To, že je vyměnili.
A jejich sourozence?
A kdo je právně zodpovědný za to, co se stalo?
Provedli jsme prvotní analýzu situace
a dospěli k závěru, že některé otázky zůstávají nezodpovězené.
Nejde totiž jen o psychologický nebo emocionální problém,
ale i o právní otázku.
Naši rodiče, naše rodinné prostředí i naše minulost nás utváří.
Oni byli o to vše nedobrovolně připraveni
a nuceni zdědit okolnosti, které nebyly jejich vlastní.
Děti se narodily ve zdravotnickém zařízení
a mělo se jim dostat péče,
jakou si porod, v tomto případě dvojčat, zaslouží.
KOLUMBIJSKÁ REPUBLIKA SPRÁVNÍ SOUD
Nejvíc ze všeho nás asi zajímalo,
jestli se dá zjistit, co se stalo v nemocnici.
Jak došlo k té záměně?
HOSPITALIZACE
Je to specializované pracoviště, takže se tam rodila spousta dětí.
Bylo tam hodně práce.
Vozili se tam dětští pacienti z celé země.
Občas jsme museli dávat dvě miminka do jedné postýlky nebo inkubátoru.
Dvojčata se označují „dvojče 1“, „dvojče 2“, „dítě té a té“.
U nás na dětském oddělení v Bogotě
bylo podle záznamů dvojče 2.
Možná že…
někomu z nich spadl náramek
a nenahlásilo se to.
Vážně netuším,
co se mohlo stát, že je zaměnili.
Z toho, co bylo řečeno, vyplývá, že k záměně nedošlo úmyslně.
Zřejmě ji zavinila nějaká vnější okolnost nebo nehoda.
Jedno z dětí se údajně narodilo vážně nemocné a potřebovalo kyslík.
Proto ho převezli na dětské oddělení, zatímco druhý chlapec zůstal u matky.
Možná mu sklouzl náramek,
ale sestra, doktor nebo kdokoli jiný by měl říct:
„Tomu chlapci spadl náramek a jsou tady dva, takže kdo je kdo?“
Jinak k tomu asi dojít nemohlo.
K takové hrozné záměně by nejspíš nikdy nedošlo úmyslně.
Ne.
Kolik dětí za ta léta tak velké pracoviště přijalo?
A kolikrát došlo k záměně?
Kolik lidí se nachází ve stejné situaci, a neví o tom?
Rádi bychom zdůraznili,
že nikdo z nás přítomných nemá na té záměně žádný podíl.
Stalo se to a… Bohužel se to stalo.
A je jasné, že k tomu došlo v Materno Infantil.
Právně je ten případ problematický v tom, že nikdo nechce nést zodpovědnost.
Všechny subjekty v reakci na žalobu
různou formou prohlásily, že s tím nemají nic společného,
nijak se jich to netýká.
Bylo to v prosinci, v období večírků.
Pravidla byla volnější.
Lékařský personál byl trochu roztěkaný, protože byly Vánoce.
Díky pátrání Juana Guillerma mi došlo,
že jsem se nenarodil v Santanderu, ale v Bogotě.
A tam došlo k záměně.
Odvezli mě z Bogoty do Santanderu.
A tam jsem vyrůstal.
Na místě, kde jsem vyrůstat neměl.
Byl jiný.
Vždycky mi to přišlo zvláštní.
Nebyli si podobní.
Ale starala jsem se o něj, dokud nevyrostl.
Pak jsme zjistili pravdu.
Ale starám se o něj dál.
Pořád ho mám ráda.
Pak jsem se zeptal na rodiče.
Jorge prý že jeho máma
zemřela před čtyřmi pěti lety.
A otec s nimi prý nikdy nežil, ale taky už byl po smrti.
Mrzelo mě, že jsem mámu z Bogoty nepoznal.
Moc bych si přál ji aspoň pozdravit nebo obejmout,
protože nás pojila společná krev.
Pro mě bylo nejtěžší vědomí,
že máma, které jsem si nejvíc vážil, nebyla moje biologická matka.
Že člověk, kterému vděčím za všechno, co jsem,
není moje matka, moje krev.
Je to emoční šok i rána pro ego.
Není sranda, když vám najednou nic z toho, co si myslíte, že jste,
vlastně nepatří.
Jako byste někomu ukradli život.
Jako byste ho připravili o štěstí.
Uzavřel jsem se do sebe,
do světa, kde jsem byl jenom já, kde jsem existoval jenom já.
A snažil jsem se vyjasnit si řadu otázek, řadu neznámých.
Třeba jaké by to bylo, kdybych vyrůstal tam?
Jak by na ně reagovala máma?
Jak by se zachovala ke mně? Přijala by Williama, nebo ne?
Williama s Carlosem ta zjištění výrazně psychicky zasáhla.
I když se Carlos narodil v Santanderu, vyrůstal v Bogotě,
a nechtěl si proto přiznat svůj venkovský původ.
Vyrůstali na venkově,
kde v minulosti řádily ozbrojené skupiny.
Gerily, milice, vše financováno z obchodu s drogami.
Cesta do Santanderu byla taky složitá,
skoro nikdo totiž nevěděl, jaké boje uvnitř svádím,
abych se mohl na ty cizí lidi aspoň usmát.
Nebo je obejmout, i když jsem k nim necítil žádnou náklonnost.
Nechtěl do La Pazu. Nechtěl navštívit svou matku.
Nechtěl ji přijmout jako svou biologickou matku.
- Zdravím, Anito. - Ahoj, chlapče.
- Vítej. - Já říkal, že přijedu.
Když byl poprvé v Santanderu,
všechno mu tam připadalo cizí.
Necítil se tam příjemně.
Nejspíš i z nedůvěry k mým ostatním sourozencům
a k našim.
Je to dost delikátní situace, protože žil 25 let v přesvědčení,
že jeho rodina, jeho rodiče, jsou odsud z Bogoty.
A když zjistil, že to tak není,
bylo to pro něj dost složité.
CARMELO A ANA DELINA RODIČE ZE SANTANDERU
Neříká mi mami, ale chápu to.
Vyrůstal v jiné rodině. Tak mi tak přece nebude říkat.
Stejně tak William.
Kdyby jeho máma ještě žila, taky by jí tak neříkal.
Chápu to.
Dokáže přijmout, že moje máma je i jeho máma,
ale je to pro něj těžké, protože měl mámu v Bogotě.
A když Luz Marina zemřela, hodně se trápil.
Prožil si ztrátu matky.
Všichni to chápeme,
rodič je ten, kdo vás vychoval, ne ten, kdo vás zplodil.
Takže když pak člověk pozná svou skutečnou matku,
dělá mu problém to zpracovat a sžít se s tím.
William se trápil.
Zmocňoval se ho smutek z toho,
že nepozná svou biologickou matku.
Hodně ho to pálilo.
Říkal: „Ostatní, třeba Carlos, ten poznal jak svoje rodiče z dětství,
tak svoje biologické rodiče, tedy moje adoptivní rodiče. Já ne.“
Copak, Williame?
Jenom jsem krapet naměkko.
Mě to totiž postihlo ze všech nejvíc a…
Nesmíš to tak brát.
Mrzí mě, že nemůžu poznat jejich rodiče, tedy svoje vlastní rodiče.
Už to nejde.
Ale Bůh si to tak holt přál.
Williama to hodně zasáhlo.
Když zjistil, že jeho vlastní rodiče už zemřeli,
ztratil i chuť k jídlu.
Williamovi z toho bylo smutno.
Zjistil, že vyrůstal v rodině, která není jeho.
Samozřejmě začal svůj život revidovat.
Prý: „Nevypadám jako mí sourozenci.
Nepatřím do téhle rodiny.“
Williame, máš pocit, že tě ta změna zasáhla?
Nebrečím proto, že bych si myslel, že už nejsme sourozenci.
To spíš ten adrenalin.
Pamatuju si, že jsem dva nebo tři dny nemohl spát.
A jak bylo těžké, když se o tom začala dozvídat rodina, moji blízcí.
Chodili za mnou a ptali se mě:
„Je pravda, že paní Ana ze Santanderu není tvoje máma a že máš jinou?“
Jeho teta, která ho v Bogotě vyzvedávala z nemocnice,
byla zdrcená.
Samozřejmě obviňovala sebe, že vyzvedla cizího chlapce.
Prý že je to její vina.
Takže se taky cítila hrozně.
Božíčku, když jsem se to dozvěděla, málem jsem si vyplakala oči.
Bála jsem se, že mě náš brouček zavrhne. Že odejde.
Myslela jsem, že nás opustí.
Hele, Carlosi, to jsou všechno mí sourozenci.
Vlastně jsou tvoji, ale pořád i moji.
- Jo. - Jo.
Když jsem se dozvěděl, co se stalo, byla to rána.
Alcira, Wilber, Efraín, Édgar a…
Ancelmo.
Bál jsem se, že ho ztratím.
Že od nás odejde a už se nevrátí.
Přišel bych o bráchu, který mi projevoval nejvíc lásky.
A pochopení. Byli jsme si blízcí.
Zajímalo mě taky, jaký bude ten druhý bratr.
Napadlo mě, co když je to nějaký pobuda nebo darebák.
Šrotovalo mi to hlavou.
- To jsou slzy štěstí. - Díky.
Nikdy bych nečekal, že…
- Jorgito, pojď k nám, brácho. - Šup.
V tu chvíli jsem to sledovala s těžkým srdcem.
Nechtěla jsem, aby se někdo z nich trápil.
Bylo to celé tak nečekané.
Všechny informace se k nám dostávaly postupně.
A prostě se to nějak stalo. Nechtěla jsem, aby to někoho ranilo.
Ale viděla jsem, jak jsou William i jeho rodina smutní,
jak se lidi cítí provinile.
Dokonce jsem řekla Lauře, že jsme se do toho neměly plést.
Určitě je to pro vás velmi emotivní, když to všechno slyšíte.
Ale jak jste to prožívala?
Ze začátku mi bylo smutno.
Z toho, že můj syn…
Respektive že jsem vychovávala někoho, kdo nebyl můj syn.
Ze všech dětí jsem ho měla nejradši.
Protože mě zbožňoval.
Všude chodil se mnou.
Bylo jí z toho smutno a rozbrečela se.
Říkám: „Nebreč, mami.
Anebo breč, aspoň se ti uleví.
Ale nemysli si, že teď půjdu za jinou rodinou.
Ne, mami. Zůstanu tady.
A udělám, co bude třeba,
a nějak to společně překonáme.
Jestli jsem se o vás předtím staral na 50 procent,
teď se budu snažit dvakrát třikrát tolik.“
Jak ti je?
Hrozně mi buší srdce.
Během setkání mě Anita objala a pomodlila se za mě.
Vlastně jsem byl v klidu, protože jsem měl mámu celý svůj život.
Navíc úžasnou.
Představíš je, Wilbere?
Carlosi, to jsou mí rodiče. Tví rodiče.
Když mě Carmelo objal, měl jsem smíšené pocity.
Poprvé v životě jsem poznal otcovské objetí.
Carmelo byl dřív voják a měl tak metr devadesát.
Poprvé v životě jsem viděl,
jak se tak silný člověk hroutí kvůli svému synovi.
Bůh ti žehnej, synku.
Ať tě náš Pán provází a stojí vždy při tobě, drahoušku.
Jednou se mě někdo ptal, jestli mi nechybí táta.
Ale nemůže vám chybět něco, co jste nikdy neměli.
Ne? Ale to otcovské objetí pro mě bylo něco nového.
Nový pocit, skoro unikátní.
Trvalo 25 let, než jsem ho zažil.
Úplně mě to dojalo.
Hodně lidí říká, že mámu máme jenom jednu,
zatímco otce… Víme, jak to je.
Poprvé jsem zažil hřejivé otcovské objetí.
Hodně mě to duševně naplnilo.
Neplakej. Bůh si to tak přál.
I když jsme odmalička, od puberty dost jiní,
je to můj brácha.
Když jsem Williamovi podal ruku,
cítil jsem to osobní kouzlo, tu příjemnou energii.
Viděl jsem v něm víc ze sebe a hned jsme si padli do noty.
Přišlo mi, že krom pravdy
jsem našel i svého pravého bratra.
Na rozloučenou jsme se objali a řekli si, že se máme rádi.
A to jsme se viděli poprvé.
Viděl jsem Carlosův výraz.
Carlos ze sebe občas dělá drsňáka,
ale já vím, že uvnitř bývá zranitelný.
A všiml jsem si, že ho to nějak skličuje.
Necítil se dobře.
Myslel si totiž, že mě ztrácí.
Vím, jaký Jorge je, a najednou jsem se bál,
že s ním bude chtít navázat vztah, jaký se mnou nikdy neměl.
Kvůli našim rozdílným zájmům, zálibám a prioritám.
Ale pak mi došlo, že jsem jako malé dítě, co má hračku, ale nehraje si s ní
a někdo mu ji vezme.
Nechtěl jsem přijít o bratra.
Bál jsem se, že bude radši s Williamem než se mnou.
A řekne mi: „Už nejsi můj brácha.
S Williamem si rozumíme a ty mi ho nemůžeš nahradit.“
Zdravím.
- Jak se daří? - Jste úplně stejní!
No jo.
Jeden jako druhý.
Vždycky se mě snažili ostříhat stejně jako bráchu.
Ale podoba tam nebyla.
- Co tebe, Jorge? - Co?
- Taky tě zkoušeli ostříhat jako Carlose? - Jasně.
Máma nás brala k učňům
a nejlehčí bylo vzít to dohola.
Nemuseli jsme pak chodit tak často.
Když jsme vyrostli, každý jsme nosil jiný účes.
Tehdy jsme se začali odlišovat.
Každý si utvářel svůj styl.
Ale jako malí jsme se stříhali…
Zadarmo, u učňů.
- Tak co? Jsme si podobní? - Dokonale.
- Jako vejce vejci. - Jo.
Začali jsme se s Williamem stejně oblékat.
Dělali jsme věci, co by Carlos…
Kdybych ho poprosil, asi by souhlasil,
ale já se ho nezeptal, protože byl hrozně vážný.
Krátký centr Tobónovi… gól!
Carlos mě začal zdravit trochu odměřeněji.
Protože uvnitř se trápil.
Chtěl jsem, aby se cítil líp.
A tak jsem přemýšlel, jak mu zlepšit náladu.
Aby pochopil, že mi na něm pořád záleží a že ho mám pořád rád.
Pořád to byl můj brácha.
Co je víc než si ho nechat vytetovat hned vedle mámy.
Šetřil jsem si to místo pro ségru.
Ale po tom, co se stalo, jsem ho chtěl věnovat Carlosovi.
Aby měl pocit, že je dál součástí mého života.
Při pohledu na to tetování to pochopil
a jeho chování se změnilo.
A taky si myslím, že mu to svým způsobem pomohlo přijmout Williama.
Když jsem poznal Williama,
řekněme, že mezi námi byly rozdíly.
Docházelo k neshodám na obou stranách.
Mluvil jsem o věcech, o kterých jsem nic nevěděl.
Nevžil jsem se do Williamovy kůže.
Říkal mi: „Vyrostls ve městě, máš privilegia.
To bys na venkově nemohl.“
Nebo že vyrůstat na venkově by pro mě byla výzva.
Asi jsme to dělali oba.
Časem jsme se naučili naslouchat a pochopili,
že život každého z nás měl svoje pro a proti.
Teď spolu máme dobrý vztah.
Jsem kmotr jeho syna. Cestujeme spolu, sami dva.
Je nám spolu dobře.
I když mě s Williamem nic biologicky ani úředně nespojuje.
Hodně štěstí, zdraví! Hodně štěstí, zdraví!
Hodně štěstí, hodně štěstí, hodně štěstí, zdraví!
Hodně štěstí, zdraví! Hodně štěstí, zdraví!
Hodně štěstí, hodně štěstí, hodně štěstí, zdraví!
Zajel jsem za nimi.
Stavil jsem se v tom řeznictví a v domě, kde žil Carlos s Jorgem.
A začalo být zřejmé,
že jsou z hodně odlišných prostředí Kolumbie.
Jedni bratři vyrostli v Bogotě.
Na konci 80. let, kdy došlo k záměně,
to bylo problematické město plné násilí.
Bogotá byla jedním z bojišť občanské války.
Šlo dost možná o nejtemnější období v historii hlavního města.
Město samozřejmě nabízelo snadný přístup ke vzdělání a ke zdravotní péči,
ale lidé tu dennodenně bojovali, aby měli co jíst.
To byl i případ chlapců z Bogoty,
kteří žili v nejužší rodině.
Jejich matka jako hlava rodiny dělala právě to.
Každý den chodila do práce, aby uživila rodinu,
oba bratry a jejich starší sestru.
Byl to skromný domov.
Žádný luxus.
Ale rozhodně spousta lásky.
Mamka vždycky říkala:
„Nepotřebuju chlapa, abych vás vychovala. Zvládnu to sama.
I když je to občas fuška. Musela jsem dělat i veřejné práce.
A taky vymýšlet, jak vás uspat aspoň o chlebu a vodě.“
Vždycky se o nás starala sama.
Vychovávala tři děti.
Vždy s toutéž mentalitou,
která nám vštěpovala, že se máme učit, aby z nás něco bylo.
Tohle je skutečný feminismus.
Učila nás být lidmi jen tím, že nám šla příkladem.
Pokud po návratu domů z úklidu
musela jít hlídat auta nebo prát,
aby zajistila naše základní potřeby, neváhala ani vteřinu.
I když jsme neměli otce, snažila se pro nás udělat to nejlepší.
Vždycky to byla milující máma.
A hodná.
I když sama skoro nic neměla…
často druhým prokazovala laskavost,
a na oplátku nic neočekávala.
Mnohdy samozřejmě nedostala nic, protože to dělala…
Pardon.
Byla hrozně laskavá.
Proto ji měla ráda spousta lidí.
Když jsem poznal Williama, viděl jsem, že je stejný.
Dělá to taky. Doteď.
Na základě toho mi došlo, že to nejspíš podědil.
Její povahu.
Já sám jsem nečekal, že by mohl být stejný.
14. ČERVENCE 1952 – 9. LISTOPADU 2009
Společnost nám říká, že se všichni lišíme svým vzhledem a chováním.
Takže když potkáme dva lidi, kteří vypadají a chovají se stejně,
nahlodává to naši představu o fungování světa.
VŠECHNO JE MOŽNÉ – NANCY SEGAL
Promluvme si o dvojčatech.
Za dvojčaty se každý otáčí.
Příběh kolumbijských dvojčat je asi ten nejunikátnější,
s jakým jsem se ve své práci setkala.
Zkoumala jsem dvojčata vychovávaná odděleně či rozdělená po porodu.
Ale nikdy jsem se nesetkala s dvojitou záměnou.
KALIFORNSKÁ STÁTNÍ UNIVERZITA FULLERTON
Jednovaječná dvojčata jsou vzácná.
Ale aby se narodily dva páry pouhý den a pouhých 150 km od sebe,
aby jednoho převezli do lepší nemocnice na oddělení pro nedonošené děti
a tam ho vyměnili za jiné jednovaječné dvojče,
je naprosto neslýchané.
O takovém experimentu vědci sní,
ale provádět ho by bylo neetické.
Nevím, zda se to dá nazvat experimentem.
Podívat se, jak dvojčata výměna ovlivnila,
jak se vyvíjejí ve svém prostředí
a jak se staví k životu
podle toho, v jakých podmínkách žijí a jakou mají genetickou výbavu.
Nelze to označit za experiment, ten musí být kontrolovaný.
A vždy pracuje s nějakou hypotézou.
Tady došlo k omylu
a od něj se odvíjí celý život všech subjektů.
I to, jak ho prožívají.
Jeli jsme do Bogoty, abychom dvojčata studovali.
A bylo zřejmé,
že Jorge a William jsou skvěle sehraní.
Oba jsou energické, společenské povahy.
Carlos s Wilberem jsou zdrženlivější
a mají v mnoha ohledech podobné zájmy.
Bylo patrné, že navzdory odlišnému prostředí,
a to diametrálně odlišnému,
se obě dvojice velmi podobají.
Hráli jste někdy tejo?
- Párkrát. - Ale spíš…
Jako malí ve sportcentru, ale ne na tak velkém hřišti.
S terčem z plastelíny, ne?
Jo, hráli jsme jenom sporadicky.
- Takže to neumíte. - Ne.
Mí sourozenci v Santanderu tuhle hru zbožňujou.
Vždycky všechny porazí.
- Snažil jsem se to okoukat, ale… - Vytře s náma podlahu.
Smůla. Co se dá dělat.
Tak začni a ukaž nám, co v tobě je.
Jen se předveď.
- Vidíš? Dobrý, ne? - Je vidět, žes trénoval.
Dobrá práce.
Takhle se hází v Santanderu.
- Dej pokoj. - Jsem ze Santanderu.
Budu házet jako bráška.
- Nehádejte se. - On si začal.
Geny se nezapřou.
Lama!
Děláš mi ostudu, Carlosi.
- Takhle to nejde. - Tak se snaž.
- Přichází mistr. - Má to v malíku.
Do toho, borče.
- Trefí se. - Házej.
Tak schválně.
- Konečně se ti něco povedlo! - Trefil jsem se!
Zajímavé je, že když jsme se poznali, jako první jsme zjišťovali,
v čem jsme si podobní a v čem se lišíme.
Samozřejmě kromě vzhledu.
Já s Wilberem jsme puntičkáři, máme rádi pořádek.
Jsme vážnější.
A taky jsme tehdy byli větší svůdníci. Teď už ne.
Vážnější a dochvilnější.
Jorge pořád mluví o tom, jak si koupil stejné oblečení jako William.
Já si zas pamatuju, jak mi Wilber řekl, nějak takhle:
„Brácha, pojď se mnou nakupovat. Ty se v tom vyznáš.“
Šli jsme se podívat do jednoho obchodu poblíž.
A on že shání „kahki“ boty. A já: „Myslíš khaki.“
Smál jsem se mu.
A prodavač taky, tak říkám: „Nesmějte se mu, to můžu jenom já.
Mám na to biologické právo. Mějte úctu.“
My s Jorgem jsme společenštější,
charismatičtější
a…
na všechno se díváme optimisticky.
I když se objeví potíže, bereme věci pozitivně.
Taky dáváme trochu víc najevo emoce.
Svým blízkým.
My jsme rezervovanější.
Na rozdíl od nich si svoje pocity necháváme spíš pro sebe.
Mezi dvojčaty je určitě zvláštní pouto.
Jednovaječná dvojčata mají stejný genetický základ.
Stejně přemýšlí, uvažují i zpracovávají informace.
Stejně reagují na okolí a vidí věci stejně.
Když se pak poprvé setkají,
nedělá jim žádný problém
spolu rychle navázat blízký vztah.
Viděli jsme to u Jorgeho a Williama.
I u Carlose a Wilbera.
Jako by se znali celý život, přitom se zrovna seznámili.
Chytej, brácha.
Jorge!
Moje čelist.
- Znova, Wilbere. - Wilbere!
Házej.
Čistá práce.
Hrajem.
- Mám dát další? - Klídek.
Klid, kámo.
Je tam!
- Sakra. - Zase vedle!
- Wilbere! - Tady! Ne, Wilbere!
- Jo! - Hezky!
- Pěkná trefa. - Holt geny, kámo.
Jsme podmínění geny a kulturou.
Geny mají bezpochyby velmi silný vliv.
Ale také prostředí, ve kterém člověk vyrůstá,
a příležitosti, které v životě má.
Ty mají také svůj dopad.
Ale genetika je zásadní.
Inteligence je samozřejmě hodně dána geneticky.
Ale člověk musí dostat šanci.
Jakékoli chování či zdravotní a fyzický stav
ovlivňují jak geny, tak prostředí.
Ale geny hrají mnohem důležitější roli, než bychom čekali.
Jorge a William měli velmi podobnou povahu.
Carlos a Wilber nejenom povahu,
ale i zvyky, zájmy, vkus atd.
Ale vliv prostředí byl u nich rovněž velmi patrný,
protože šlo o dva extrémy.
Jedněm bratrům se dostalo vzdělání,
druzí byli bez vzdělání.
Ráno to do školy trvá hodinu
a pak hodinu zpátky.
Po návratu ze školy na nás čekala práce v podobě domácích povinností.
Museli jsme pro dříví.
Nebyl k nám zavedený vodovod,
takže jsme museli pro vodu k nejbližšímu zdroji.
Večer jsme si zapalovali malou svíčku, které jsme říkali lampička.
Neměli jsme totiž ani elektřinu.
Svítili jsme svíčkami.
Od devadesátých do nultých let
to tu ovládaly gerily.
Po roce 2000 začaly odcházet
a místo nich přišly milice.
V té době se tu pěstovaly nelegální plodiny. Hlavně koka.
Kolikrát nám nezbývalo než vzít takovou práci a jít sklízet koku.
Nelíbilo se nám to, ale museli jsme.
Vždycky jsem si říkal, že to tu není pro mě a že chci pryč.
Ale musel jsem počkat 17 let, než mi bude 18,
abych vstoupil do armády a dostal se odsud.
Měl jsem bratra, který taky narukoval.
Byl starší než já.
Bohužel tam přišel o život.
Bylo mu 22 let.
Byla to pro mě… pro nás všechny velká rána.
S Williamem jsme tehdy mysleli jenom na pomstu.
Jako kluci jsme si přísahali, že v 18 půjdeme do armády.
A pomstíme bratrovu smrt.
Když mi William řekl, že chce do armády,
bála jsem se, že ho taky zabijou,
protože už zabili Israela.
Když narukoval William, máma to nesla těžce.
Prý: „Mami, můžu jít do armády?“
A já: „Neřeknu ti ani ano, ani ne.
Nebudu ti říkat, co máš dělat.“
Strachovala jsem se, že mě připraví i o něj.
„Je to na tobě.“
„Dovol mi to, mami.
Chci se přidat k armádě.
Chci získat vojenský průkaz,
a až dosloužím, pojedu do Bogoty.“
Byl jsem tam čtyři měsíce, když dorazil Wilber.
Když jsem ho viděl v uniformě, tak trochu jsem mu záviděl.
Večer jsem doma řekl našim, že taky půjdu do armády.
Odjeli jsme do jižní části Bolívaru.
A tam jsme se…
sblížili a stali se z nás opravdoví bratři.
Jako malí jsme se totiž věčně hádali.
Ale tam,
možná proto, že se v oblasti vyskytoval nepřítel,
jsme si k sobě jako bratři našli cestu.
Nakonec jsem ve vojenské kariéře nemohl pokračovat
a musel jsem z armády odejít.
Jel jsem ke kmotře do Bogoty.
Prodávala kukuřičné placky.
Naučila mě, jak se dělají,
a já se k ní přidal.
Zřídil jsem si stánek.
Taky jsem je prodával v Bogotě na ulici.
Práce pro rodinu mi otevřela další dveře.
Tak jsem se dostal k práci s masem.
Pak povzbuzoval i Wilbera.
Ukazoval mu cestu,
Wilberovi i komukoli, kdo by chtěl za ním, ale ostatní sourozenci nechtěli.
Člověk se rodí s genetickou výbavou
a ta může způsobit,
že budeme mít větší nutkání něčeho dosáhnout.
Jak se máte? Co vy, pane Félixi?
William neměl prakticky žádné vzdělání, ale měl elán.
Rozhodl se proto vrátit do školy
a získal magisterský titul z ústavního práva.
Měl stejný elán jako jeho bratr Jorge.
Znal jsem příběh svých bratrů a věděl,
že brzy získají titul.
Dal jsem si to jako životní cíl a řekl si,
že taky něco vystuduju.
Šéfíku.
A z toho, co jsem našetřil v řeznictví, jsem si zaplatil studia.
Kamaráde!
- Jak se daří, Feisere? - Dobře.
Udělal si školu, je z něj právník, má svoji specializaci, je cílevědomý.
- Tak platí, Feisere. - Díky.
- Hodně štěstí. - Nám všem.
- Čau. - Měj se.
Ze všech máminých dětí, se kterými jsem vyrůstal,
mám zatím titul jenom já.
Vystudoval jsem práva.
Dál jsem dostal šanci se specializovat na ústavní právo
a tehdy jsem se taky rozhodl vrátit sem do La Pazu.
Lidé si mě tu zvolili do zastupitelstva.
STAROSTA
Díky tomu tu můžu pracovat
a pomoct mnoha místním rodinám, které se chtějí někam posunout jako já.
Profesně jsem účetní, specializuju se na daně,
ale studoval jsem i jiné obory.
Dělám zástupce finančního ředitele odborů.
Kromě práce rád sportuju.
Hraju basketbal, plavu, dělám crossfit.
Já se teď živím porcováním masa.
Baví mě to, je to můj koníček a jsem tam, kde pracuju, spokojený.
Chci si otevřít svou prodejnu a osamostatnit se.
Posunout se dál jako vždycky. S rozvahou.
Člověk musí mít otevřenou mysl, aby si uvědomil,
že může v mžiku nastat situace, která mu změní život.
Připadal jsem si tehdy „výjimečný“.
Že neexistuje nikdo jako já a že jsem nejlepší.
Ale život mi uštědřil políček a pěkně mě vyvedl z omylu.
Ukázal mi, že nejsem tak výjimečný,
dokonce mi přivedl do cesty někoho, kdo je úplně stejný jako já.
I z toho jsem se poučil.
Teď když uběhlo pár let,
spolu Jorge s Williamem a Carlos s Wilberem mají moc pěkný vztah.
Dělá mi to vážně velikou radost.
Přijde mi, že jsme udělali dobře, a už toho vůbec nelituju.
Díky, pane Ciro!
- Tudy? - Jo.
Nazdar, mami!
Překvápko!
- Zavřete ty dveře. - Díky!
- Paní Anito! - Ahoj, Carlosi.
Za tu přepadovku vyhubujte Williamovi.
Ahoj, chlapče.
- Ahoj, Williame! - Ahoj, mami!
- Jak se máš, hochu? - Dobře, mami.
Co vím, tak všichni čtyři bratři, a zvlášť William s Carlosem,
byli v šoku, když se o všem dozvěděli.
Vyrůstali v rodinách, kde vyrůstat neměli.
Ale na jejich případu je krásné to, že je to dokázalo stmelit.
Teď jsou čtyřka.
Mají se rádi a my se z toho můžeme poučit.
Tahle písnička je pro doňu Anitu a doňu Luz Marinu,
dvě úžasné matky, které přivedly na svět čtyři dvojčata.
A zní takhle…
Povím vám příběh, plný zvratů a citů je.
Kdo bude poslouchat, ten něco zažije.
Ten příběh dvojčat zná celá Kolumbie.
Byl 21. prosinec, 88. rok se psal,
když Bůh čtyři chlapce na cestu vyslal.
Jenže omyl lékařů se osudu vysmál.
Ty čtyři pojí láska, dnes už jsou dospělí.
Jsou z nich čtyři bratři, nikdo je nerozdělí.
Jenom dvě matky mají, abyste věděli.
Wilber a Carlos jsou rodáci z našeho kraje,
z La Pazu v Santanderu, kde to barvami jen hraje,
kde lidé jsou skromní a milí, ať se děje, co se děje…
Teď po deseti letech
si každý den říkám, co nás potká dál.
Pořád s otevřenou myslí.
Akorát s vědomím, že mám teď o dva bráchy víc.
Po letech jednoho dne potká Williama
Jorgeho známá a zůstane němá.
Tu vyjde najevo ta slavná záměna.
Teď život i štěstí všech bratří se prolíná.
Otec se raduje: „To nám roste rodina.“
Dnes jsou naše chlouba, každý na ně vzpomíná.
Překlad titulků: Zdeněk Huml