Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Som voksen drømte jeg om, at jeg havde en enægget tvilling.
Jeg vågnede og var nysgerrig og tænkte:
"Hvor fedt at have en enægget tvilling."
Så skete det utænkelige.
Jeg ville tro, det var umuligt, hvis det ikke var sket for mig.
Jeg så de to billeder på min telefon og var meget chokeret.
Jeg mener, de var ens. "Jeg kan ikke tro det!"
"Han ligner mig."
Alt tog en drejning, Jeg forstod ikke, hvad der foregik.
Det er helt ekstraordinært.
Det er den slags eksperiment,
forskerne drømmer om, men aldrig kunne gøre etisk set.
Jeg tænkte, at jeg levede på en løgn.
Det var som at opdage et dobbeltliv.
Tror du på sæbeoperaer?
For efter det her ændrer dit liv sig.
Ingen kender smerten, du lever med.
Jeg havde ikke ret til at ændre folks liv.
Det er ikke nemt at opdage, at ens liv er en løgn.
Jeg vidste ikke, hvilken side af spejlet jeg var på.
TVILLINGER VED EN FEJLTAGELSE
Jeg er Jorge Bernal.
Jeg blev født i Bogotá den 21. december 1988.
Jeg arbejdede for et kulbrintefirma,
hvor jeg havde en veninde, der hed Laura.
En dag sagde Laura: "Hej. Hvordan går det?"
"Jeg så dig i mit kvarter." "Hvornår?" Hun sagde: "I weekenden."
"Men jeg var ikke i Kennedy." "Jo, jeg så dig virkelig."
Det hele begyndte
på grund af en grillfest for firmaet, Yaneth og jeg skulle holde.
De bad mig om at købe kødet. Yaneth sagde: "Bare rolig.
Min kærestes fætter har en slagterbutik, og han kan hjælpe os.
Han giver os fremragende kød til en god pris."
Så vi går ind i slagterbutikken, og der forbereder William vores ordre.
Laura blev chokeret over at se William.
Jeg så slagteren, og han lignede min kollega Jorge på en prik.
Jeg var chokeret.
"Yaneth, jeg arbejder med ham!" "Hej!" Jeg ville hilse på slagteren.
Han så på mig med et blankt udtryk.
Hun troede, det var mig, og jeg ikke ville hilse.
Jeg antog altid, at Jorge var flov over at sige hej,
da jeg havde genkendt ham, mens han arbejdede hos slagteren.
Det troede jeg.
Hun blev ved med at insistere. Hun sagde endda:
"Er du flov over at sige, du arbejder i en slagterbutik?"
"Jeg ville ikke være flov, men jeg arbejder ikke hos en slagter.
Det er ikke mig."
Jeg tænkte ikke så meget over det. Jeg troede ikke på det endnu.
Han sagde, han havde en tvillingbror. Ikke identisk.
Jeg sagde: "Så er det ham, jeg så."
Og han sagde: "Det tror jeg ikke. Vi ligner ikke hinanden."
Jeg blev ved med at spørge ham i lang tid om hans tvilling.
Vi foretog også spekulationer.
På et tidspunkt sagde han til mig: "Hvad hvis jeg har en fortabt bror?"
En, min far ikke har fortalt os noget om."
Nogen tid senere begyndte Yaneth at arbejde i firmaet.
Jeg hilste ikke, da jeg ikke kendte hende.
Men jeg bemærkede, at tit når jeg ankom, stirrede hun på mig.
Jeg så Jorge i firmaet og sagde "åh gud!"
Jeg sagde til Laura:
"Han ligner William meget, men han er tydeligvis ikke William."
Jeg ved ikke, om det… Det var som en drøm.
Og pludselig blev jeg nysgerrig. Jeg vidste, William blev født i december.
Så jeg spurgte Laura: "Ved du, hvornår Jorge har fødselsdag?"
Vi har en fødselsdagstavle på arbejdet. Jeg sagde: "Jeg henter den. Nemt."
Jeg kiggede på tavlen og ja, han blev også født i december.
TILLYKKE MED FØDSELSDAGEN!
DECEMBER 21 - JORGE
Jeg sagde: "Jeg tror, der foregår noget mærkeligt her."
En dag sagde Yaneth til mig:
"Jeg har et billede af William fra slagterbutikken.
Kan du vise Jorge det og se, hvad han siger?"
Hun kommer ind med hænderne bag ryggen
med sin telefon i hånden: "Kan du huske, hvad jeg sagde
om ham, jeg troede, der var dig?
Det var bestemt ikke dig.
Men er du klar til at se din dobbeltgænger?"
"Jeg viser dig billedet." Han sagde: "Lad os se min tvilling."
Da han så ham, var han…
Han var fuldstændig chokeret.
Jeg blev selvfølgelig overrasket,
fordi der virkelig var en, som lignede mig. Identisk.
Han spurgte kolleger, der gik forbi: "Hvordan ser jeg ud på det billede?"
Og de sagde: "Du ser godt ud. Ja. Flot."
Lad os spørge en anden. "Hvordan ser jeg ud her?"
Så sagde han: "Er du klar over, at ingen kan se, at han ikke er mig?"
Jeg sagde til en ven:
"Kig på det billede. Sig, hvad du synes."
Han kiggede og sagde: "Hvad? Det er dig og nogle andre."
Jeg sagde: "Det er det sjove. Det er ikke mig på billedet."
Han gik tilbage og tjekkede igen og sagde til mig: "Men han ligner dig."
Efter et stykke tid spurgte jeg hende:
"Kan du give mig hans navn, så jeg kan se, om jeg kan finde ham på Facebook?"
Hun sagde: "Find William Cañas Velasco."
Jeg begyndte at lede efter ham og tjekke billede for billede.
Jeg var stille og kiggede på et billede. Jeg ville granske det.
Jeg fandt nogle billeder, hvor han ikke havde overskægget fra første billede.
Han lignede mig på en prik, så da begyndte jeg at flippe ud.
"Der sker noget her."
Da jeg troede, jeg havde set alt, og der ikke kunne ske mere,
fandt jeg billedet, der virkelig ændrede alt.
Der, der vendte hele historien på hovedet.
En pige, jeg spiste frokost med på kontoret, skrev:
"Vi ser på billederne af din fyrs fætter. Han ligner Jorge på en prik."
Jeg sagde: "Virkelig? Ved du, hvad det sjove er?
William har en tvilling, som ikke ligner ham."
Hun sagde: "Det har Jorge også."
Jeg sagde: "Har du et billede af Jorge med hans tvilling?
Jeg sender et af William med hans bror."
Da jeg ser begge billeder på min mobil, siger jeg:
"Åh gud. De er to sæt tvillinger, som er…"
-Forbyttet. -"Forbyttet."
Der var ikke kun ét problem.
-Der var to. -Men to.
Et større problem, end vi troede.
Jeg sendte dem straks til Laura og sagde:
"Det er to sæt tvillinger, som er blevet forbyttet."
Jeg var chokeret. Det var utroligt. Jeg kunne ikke fatte, hvad jeg så,
fordi på billedet var der en, der var identisk med min bror.
Så jeg blev ved med at stirre på billedet: "Hvem er han?"
Og i en af kommentarerne stod der:
"Uadskillelige brødre." Men der stod "brødre".
Så tænkte jeg: "Der sker noget her."
"Hvad er det her? En parallel verden? En spejlverden?"
Jeg ved ikke. Jeg var meget forvirret.
Jeg tænker endda:
"Mit liv er en farce, der sker noget."
Fordi jeg ikke vidste, hvem de var. Jeg var forvirret og chokeret.
Og vi begyndte at stille spørgsmål
om ting, der kunne tyde på, at de er søskende.
Tvillinger. At de er blevet adskilt af en eller anden grund.
Selvfølgelig begynder vi med at matche fødselsdatoerne.
Men nogle ting passede ikke sammen såsom fødebyen. De blev født i Santander.
Men jeg forstod det ikke. Hvordan blev de født der?
ER JORGE FØDT I SANTANDER? LAURA: BOGOTÁ, VISTNOK
YANETH: SIKKER?
Og Laura sagde til mig: "Nej, han er ikke født i Santander."
Jeg sagde: "Vi fejlede. Nej."
Så jeg spurgte min kæreste:
"Ved du, om de blev taget med til Bogotá af en eller anden grund?"
"Det tror jeg. Jeg spørger William."
Nok, Conchita.
Jeg hedder William Cañas Velasco.
Yaneth kom på besøg i slagterbutikken, hvor jeg arbejdede.
Jeg begyndte at stille mig selv de samme spørgsmål, Yaneth stillede mig.
Vi tjekkede det,
fordi jeg altid troede, jeg blev født i Santander og voksede op der.
Det viser sig, jeg blev født i Santander og bragt til Bogotá.
Jeg ringede til min tante og spurgte:
"Ved du, hvilket hospital jeg kom på i Bogotá?"
Så siger hun: "Ja, de tog dig med til Materno Infantil."
MATERNO INFANTIL HOSPITAL
Yaneth fandt ud af, hvor de andre tvillinger blev født.
De blev født i Santander,
men det viste sig, at en af dem var blevet syg i Santander,
da de blev født syv måneder gamle.
Så en af tvillingerne blev bragt til Bogotá meget syg
og ankom til det samme hospital, Materno Infantil.
Så da vi hørte det, sagde vi:
"Nej, der har vi det. Det skete tydeligvis på hospitalet.
Sådan er det."
Jeg tog hjem. Carlos var der.
Han så tv. Jeg ankom.
Jeg er Carlos Alberto Bernal Castro. Jeg er 34.
Jeg talte i telefon, da Jorge kom hjem fra uni.
Han sagde, vi skulle tale sammen.
Og jeg ved, Jorge er lidt… Ikke lidt, han er en stor spøgefugl.
Han laver altid fis, så jeg spurgte, hvad han ville tale om. Jeg havde travlt.
Jeg sagde: "Hvordan går det, Carlos?
Tror du på sæbeoperaer?" Han sagde: "Hvad er der sket?"
Alvorlig, som han er.
Og jeg sagde: "Hvad er der sket? Jeg mener, vær konkret."
"Tror du på sæbeoperaer?" "Nej."
"Jeg skal vise dig noget. Sig mig, hvad du synes."
"Jorge, hold op med at forstyrre mig. Jeg har travlt."
"Fordi efter det her ændrer dit liv sig."
Jeg sagde det grinende, men inderst inde mente jeg det.
Jeg vidste, hvad jeg sagde.
Jeg åbnede Facebook, og jeg viste ham Williams profil.
Han så billederne. Han lagde ansigtet i hænderne.
Han lo, han tog det som en joke. Han sagde: "Den fyr ligner dig."
Jeg sagde: "En dobbeltgænger?"
"Jeg ved ikke hvordan. Om far fik en søn til ved siden af."
Jeg sagde: "Jeg har stadig ikke vist dig det bedste billede."
Vi kom til et billede, hvor han stod med en anden fyr,
og jeg var chokeret.
Da han så det billede, holdt han op med at grine.
Han spurgte mig: "Hvor har du det fra? Hvem er de?"
Han, der lignede min bror, var på et foto med en fyr, der lignede mig.
Da var det sjove slut, og jeg gik ind på mit værelse.
Derinde begyndte jeg at efterforske.
Jeg blev meget nostalgisk.
Jeg græd.
Jeg gik tilbage til Jorge og krammede ham. Jeg sagde, jeg elskede ham højt.
En gestus, der var usædvanlig for mig. Det gjorde jeg kun, når jeg var fuld.
For første gang sagde jeg, jeg elskede ham, ædru.
Han sagde: "Stop.
Begynd ikke at efterforske. Lad det ligge. Glem det."
Jeg kom straks frem til, at hvis nogen var blevet forbyttet, så var det mig.
Fysisk ligner min bror min søster.
Han ligner min mor meget, og desuden var jeg altid anderledes.
Min største frygt var helt klart at tænke,
at min familie fra Bogotá ville afvise mig.
At de ville sige: "Du er ikke længere vores barn her.
Du er ikke Luz Marinas søn. Der er intet for dig her."
Der var svære spørgsmål at stille,
med svar, der var endnu sværere at acceptere.
Det var ikke nemt at indse,
at jeg ikke var bror til ham, jeg troede,
og jeg ikke var den persons søn, jeg beundrede mest i verden.
Jeg ville fortsætte efterforskningen.
Han ville ikke have det, men jeg ville til bunds i sagen
og finde ud af, hvad der skete.
Nogle gange tænkte Laura og jeg:
"Hvad nu, hvis det her ender i en virkelig tragisk situation?
Hvis af dem begår selvmord."
Så i betragtning af alt det var det forfærdeligt for os. Virkelig.
"Hvornår blev jeg involveret? Jeg skulle ikke have spurgt.
Jeg bør ikke blande mig."
Fordi vi ikke vidste, hvad der ville ske.
Vi vidste ikke, hvordan de ville reagere, når de endelig så hinanden.
Familierne! Jeg tænkte meget på deres mødre.
Jeg sagde til min mand: "Forestil dig, det sker for dig."
Han sagde: "Hvorfor siger du, de blev forbyttet?"
Jeg sagde: "Se på beviserne og billederne."
Han insisterede på, at jeg lod det ligge, da der kunne ske noget slemt.
At jeg kunne ændre folks liv, og det havde jeg ikke ret til.
Ja, han havde helt klart ret. Men nej, jeg fortsatte.
Efter det andet billede bestemte jeg mig for at ringe til Yaneth
og bede om telefonnummeret til fyren, der lignede mig.
Jeg husker tydeligt,
da telefonen begyndte at ringe, Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige.
Mit hjerte slog så hurtigt,
for jeg vidste, der i den anden ende var en som mig,
men jeg vidste ikke, hvad han ville sige til mig.
Jeg vidste, det var ham. Jeg svarede.
Jeg sagde: "Hvad så, mand? Hvordan går det?"
Da jeg hørte hans stemme, tænkte jeg først, at vi ikke er identiske.
Jeg følte, jeg talte med en anden end mig selv.
Han talte meget lavt: "Hej, hvordan går det?
Jeg er William fra slagterbutikken. De viste mig dine billeder."
Og pludselig sagde jeg: "Hvor kan vi mødes?
Der er allerede mange sammentræf.
Jeg vil mødes med dig for at se, hvad der foregår."
Jeg sagde: "Ja da! Hvor?" "Lourdes kirke. Ved du, hvor den ligger?"
"Ja. Jeg ved, hvor den ligger."
Jeg sagde: "Okay. Omkring kl. 21?"
"Ja."
Og så fortalte han mig, at han kunne møde mig om aftenen.
Jeg spurgte: "Kommer du alene?" "Ja, jeg kommer alene."
Jeg sagde: "Jeg kommer også alene."
Jeg sagde: "Jeg ringer til Carlos og siger, jeg skal møde dem.
Måske kommer han med mig."
Jeg sagde: "Hvad laver du? Jeg skal møde dem i dag. Kom med."
Jeg husker en af de ting, han sagde: "Jeg sagde, du skulle lade være."
Men altså… Jeg skulle allerede mødes med dem.
Han sagde, han skulle møde en af dem og spurgte, om jeg ville med.
"Nej, det kan jeg ikke. Jeg arbejder på specialet. Jeg kan ikke."
Jeg kunne faktisk godt. Jeg ville ikke.
Han sagde: "Jeg bliver. Det bør du også gøre."
"Kom nu. Der sker ikke noget."
"Nej, jeg tager ikke med. Jeg har travlt."
Da han besluttede at møde dem,
ville jeg ikke med og se en ny virkelighed i øjnene.
Jeg ville ikke konfronteres med det.
Jeg frygtede at blive afvist.
Da han insisterede på at møde dem, kunne jeg ikke afholde ham fra det.
Jeg sagde: "Jeg stoler på dig. Bare pas på, og hold mig underrettet."
Jeg er Wilber Cañas Velasco. Jeg blev født i Vélez, Santander.
Jeg voksede op i La Paz med William.
Han plejede at sige, vi var enæggede tvillinger.
William arbejdede i Kennedy. Han ringede og bad mig om at komme med det samme.
Jeg ankom og hilste på ham.
Så viste han mig et billede af en fyr, der var identisk med William.
Og ved siden af ham var der en anden fyr, der var identisk med mig. Og en pige.
Jeg kunne kun sige: "William, du er min bror til vi dør,
og intet vil ændre ved det."
Det var alt, jeg kunne sige dengang.
At være tvilling, udover den fysiske lighed,
er ligesom at have en dobbeltkrop, en dobbelt i tænkning, i smag.
Og det følte jeg aldrig med Wilber.
Vi skændtes altid.
Vores forældre prøvede at klæde os i det samme tøj.
Men vi lignede ikke hinanden. Vi forstod aldrig hinanden.
Når vi sloges, følte jeg indvendigt:
"Jeg vil have en, der er identisk med mig."
Jeg plejede at føle, min tvilling burde være som mig.
Jorge og jeg havde forskellig smag og ville ikke dele noget.
Han elskede basketball, jeg elsker fodbold.
Han kan lide hiphop og rap, jeg kan lide rock.
Lidt efter lidt begyndte vi at gå hver vores vej.
Jeg ringede til Wilber:
"Wilber, jeg har arrangeret et møde med ham, der er identisk med mig."
Så svarede han: "William, du er min bror indtil døden,
men jeg kommer ikke med dig."
Og jeg sagde: "Selvom du ikke vil med, gør jeg det."
Da han så, jeg var ved at gå,
sagde han: "Vent, jeg går med."
"Jeg vil ikke have, du går alene med så meget fare.
Det kunne være en fælde."
De ville måske røve ham. Man ved aldrig. Det er jeg meget forsigtig med.
Vi tog en taxa mod Plaza de Lourdes.
Vi talte selvfølgelig om det hele taxituren.
Hvordan det ville være, ham, jeg skulle se.
Turen til Lourdes kirke føltes som en evighed.
Den virkede meget lang, fordi jeg var eftertænksom, nervøs og bekymret.
Og William talte uafbrudt. Han ville han ikke holde kæft.
"Vi ved ikke, hvem fyren er. Hvem ved, om det er ham?"
Da jeg gik mod Lourdes, stødte jeg på en god ven fra uni.
Jeg hilste på ham.
Jeg sagde: "Det her skete. Vil du med?"
Og jeg fortælle ham historien.
Jeg havde aldrig forklaret historien så kortfattet som på den gåtur.
Han gik med mig.
Så vi ankom på Plaza de Lourdes.
Vi stod og talte, og jeg vil aldrig glemme noget, han sagde.
Det var noget i retning af: "Han kommer, jeg kan se ham."
"Her kommer du." Og vi begyndt begge to at grine.
Og jeg spurgte stille min ven: "Ser jeg sådan ud?"
"Ja, det gør du."
"Går jeg sådan?" "I er den samme."
Og jeg indså, William kom med sin bror.
William kom ikke alene.
Han kom med Yaneth, og Brayan, fætteren.
På en eller anden måde var jeg så overrasket over at se ham.
Jeg sagde: "Du tog den anden med." Jeg mente Wilber.
"Du kom heller ikke alene." Og vi grinede.
Se der.
William har lysere hud.
Ja, han er lysere.
-Af kulden. -Kulden.
-Det er utroligt. Gud! -Ja, præcis.
Utroligt.
-Hvad? -Han ligner William, når…
-Han var bare… -Håret…
Han blev klippet i dag.
-Ellers… -Det var langt.
-Blev du? -Men var jeg ikke blevet klippet, ville…
Med skæg som det her.
Da jeg så ham, der lignede mig, var jeg målløs.
Jeg hilste på ham, og det var ikke så meget en ordveksling,
men mere en udveksling af følelser.
Da jeg så på Jorge, grinede jeg.
Det fik mig til at grine meget, fordi han lignede William sådan fysisk.
Det var Carlos' skraldlatter. Det glemmer jeg aldrig.
Nej, jeg ser dig, og det er ligesom at se min bror.
-De griner ens! -Han mangler briller.
Jeg så hans lighed med Carlos, og det chokerede mig mest.
Fordi du ikke ser dig selv. Du har ikke et spejl døgnet rundt,
så du ved, hvordan du gestikulerer, og hvordan du bevæger hænderne.
Det er ufatteligt.
På den anden side havde jeg set Carlos i 25 år.
Jeg kendte alle Carlos' bevægelser, og jeg så ham lave dem.
Jeg ved ikke, om det, der skete, var bedre end at se ham på gaden.
Det fik mig til at flippe lidt mere ud.
Det tiltrak min opmærksomhed mere end ved at se William.
Åh gud.
Jeg stirrer på ham.
Der var den manglende brik,
så vi endelig kunne forstå, hvad der var sket.
For på et tidspunkt sagde William:
"Da jeg var nyfødt, bragte de mig til Bogotá."
Du blev ikke bragt hertil, de tog dig.
-Hvilken blodtype er du? -Du er den samme.
Vi grinede.
Jeg husker, William og jeg tog et billede sammen.
Jeg husker, Wilber sagde: "Nu vil jeg møde min tvilling."
På et tidspunkt spurgte de: "Hvor er Carlos?"
"Han har travlt derhjemme."
Jeg sagde ikke, han var sløj.
Jeg blev nysgerrig og sagde: "Jeg vil møde Carlos.
Kan vi det?"
Jorge ringer til Carlos: "Vi kommer."
"Hvorfor kommer de her? Det var ikke aftalen.
Jeg vil ikke møde dem eller vide noget om det."
Så ringer det på døren.
Jeg sagde: "For fanden, de er her."
Jorge bankede på døren, og Carlos ville ikke åbne.
Ja, der.
Indefra lo han og sagde: "Nej, jeg åbner ikke."
Hvem gør det så? Kom nu, luk op!
Jeg ville ikke åbne og møde den virkelighed.
Han bliver ved med at grine. Åh gud!
Nej!
Da jeg endelig mødte Carlos, da jeg så ham,
så jeg en afspejling af Wilber.
På hans latter,
måden han overrasket tog sig til hovedet over det, der skete.
Jeg ville tage en grå hættetrøje på. Det gjorde jeg næsten.
Jeg var chokeret. Jeg har en bror som mig. Det er som at se mig i spejlet.
Så der var lidt latter, vittigheder, nerver og ubehag.
Man kan endda sige lykke, ikke?
Fordi at finde en, der fysisk er den samme som en selv, er underligt.
Og endnu mere, når man er 25 år.
Jeg følte mig snydt, da jeg ikke voksede ikke op med min biologiske bror.
De sagde, at min bror var William.
Og så efter 25 år dukker der en op, jeg aldrig har set, som er min tvilling?
Jeg var lidt trist,
fordi jeg gerne ville være vokset op med ham,
med min bror, min egen bror, med Carlos.
Men jeg ville også vokse op med William.
For selvom William ikke er min rigtige bror,
voksede han op med mig, og jeg elsker ham højt, som en bror.
Her kommer monstrene.
-Hvad så, smukke? -Smil, Wilber.
-Helt naturligt. -Hvad nu?
-Du er her, bror. -Jeg låner ham lige.
Selvfølgelig.
Talentet kommer.
Flot fyr.
Efter genforeningen begyndte vi at tale sammen.
Og vi ville offentliggøre det, der var sket med os.
Og vi sagde, det er tid til at finde et tv-selskab,
fordi jeg ved, de vil filme med os.
Og det lykkedes at filme historien med Caracol-tv i Séptimo Día.
Det var første gang, vores historie blev fortalt i tv.
Det var uden tvivl en af de mest uforglemmelige historier,
Vi har fortalt i Séptimo Día.
På et tidspunkt på fødeafdelingen på Materno Infantil Hospital
blev der ved en fejltagelse…
Jeg er Juan Guillermo Mercado. Jeg er journalist.
Jeg er journalist og leder altid efter usædvanlige historier,
menneskelige og efterforskende historier.
Jeg ender altid med historier om genforeninger.
Jeg husker det, som var det i går.
Seriens producer og instruktør sagde:
"Der er en historie om to tvillinger, der blev forbyttet ved fødslen,
som fandt hinanden 25 år senere."
Jeg sagde: "Det sker i magisk realisme,
men her kunne vi sige, at virkeligheden har overgået fiktion."
To sæt enæggede tvillinger har en sær historie, nok uden fortilfælde.
Du har en bror fra hvert sæt, der kom hjem med den forkerte familie.
De var på det samme hospital.
De bliver forbyttet sådan, og de tager hjem sammen.
Der begynder historien.
-Hej. Velkommen! -Tak.
-Hej, Gigi. -Hej. Mange tak. Jorge.
-Carlos. -Carlos, vi fik en dårlig start.
Jeg så et billede af ham med hans bror, og han lignede min bror.
Ligesom publikum grinede jeg,
da jeg så billedet af Wilber, min tvilling.
Så holdt han op med at grine, da han så billedet.
Joken var slut.
"ADSKILT VED EN FEJLTAGELSE"
I er vant til det her.
I to med briller voksede op som tvillinger, men I er ikke tvillinger.
Ja, de kalder os tveæggede tvillinger her.
Selvfølgelig. Det er et smukt rod.
DECEMBER 1988
Vi vidste, at to af tvillingerne blev født på Bogotá på Materno Infantil,
og de to andre på Vélez Hospital i Santander.
Vi ledte efter deres personregistre og sygejournaler.
Vi fandt Luz Marinas journal, Bogotá-tvillingernes mor.
Den var svær at få fat i, fordi hospitalet var lukket.
Hospitalet var lukket. Det lå endda i ruiner.
Vi så i journalerne, at de blev født for tidligt,
at de faktisk var blevet født i syvende måned.
Og vi bekræftede, at med det andet sæt havde deres mor, Ana Delina,
født dem på Vélez Hospital den 22. december klokken 22.
Man kan sige, at i 1988
var afstanden mellem stederne, hvor de to sæt tvillinger blev født,
i Santander og Bogotá, mellem 12 og 14 timer fra hinanden.
En af tvillingerne fra Santander var syg.
Lørdag morgen omkring klokken otte sagde lægen:
"En af babyerne er syg."
Jeg spurgte: "Hvad er der med ham?"
Han sagde: "Han græder hele tiden, og han har ikke haft afføring.
Vi må sende ham til Bogotá."
Lægen spurgte: "Kan nogen tage med ham?"
Min mor kom, og han sendte barnet med hende.
Den syge baby blev overflyttet af sin bedstemor til Bogotá.
Men mens han var indlagt, blev han passet af en tante.
Og om søndagen tog min søster, som var i Bogotá, ind for at besøge ham.
Så gav de barnet til min søster.
Hun sendte ham hjem med min mor.
Hun giver ham tilbage til bedstemor,
og bedstemor bringer ham tilbage, efter indlæggelsen, til Santander.
Hun fik det forkerte barn.
Og hun vidste det ikke. Selvfølgelig. De var nyfødte.
Hun fik den lille baby, tog ham til Santander,
gav ham til moren, og moren indså det heller ikke.
Babyen, der blev født i Bogotá,
blev flyttet til Santander og døbt der til William Cañas Velasco.
Og på den anden side var barnet, der var født i Santander,
blevet flyttet til Bogotá, og kom hjem med den familie i denne by,
og de døbte ham Carlos Alberto Bernal.
Det er ikke nemt at vågne en dag og vide, at dit liv har været en løgn.
Og føle, at du levede en andens liv,
eller at en anden levede det, du skulle have levet.
Hvad var den psykologiske effekt
på tvillinger, hvis liv var blevet forbyttet?
Og på deres søskende?
Og hvem var juridisk ansvarlig for det?
Vi foretog en indledende analyse af situationen,
og vi bemærkede, at der var nogle ubesvarede spørgsmål her.
Fordi det ikke kun er et psykologisk eller følelsesmæssigt problem,
men et juridisk problem.
Vi er vores forældre, vores familiemiljøer, vores historier.
Så i dette tilfælde blev de fjernet mod deres vilje
og tvunget til at arve omstændigheder, som ikke var deres egne.
Fødslen af disse børn fandt sted på et hospital,
og de burde have modtaget den pleje, en fødsel bør få.
I dette tilfælde var det tvillinger. Og de fik den ikke.
Måske var det vigtigste spørgsmål, vi stillede os selv,
om vi kunne finde ud af, hvad der var sket på hospitalet.
Hvordan skete den store babyforbytning?
Da det er et specialiseret hospital, blev der født mange børn der.
Der var meget arbejde.
Der kom mange patienter fra hele landet.
Nogle gange måtte vi have to babyer i en vugge eller to i en kuvøse.
Og når tvillinger fødes, skriver vi "Tvilling 1", "Tvilling 2" og "Barn af…"
Babyen fra Bogotá, som kunne have været i pædiatrien her,
var Tvilling 2, ifølge journalen.
Det kan være,
at et af babyernes armbånd faldt af,
og det ikke blev meldt.
Jeg ved ikke,
hvad der kan være sket, da tvillingerne blev forbyttet.
En del af det, der er blevet sagt her, er, at forbytningen ikke var bevidst.
Der lader til at være nogle ydre omstændigheder, et uheld.
Det er min forståelse, at en af børnene var syg ved fødslen.
Han havde brug for ilt.
Så det barn blev overført til pædiatrien. Den anden blev hos moderen.
Armbåndet kan være faldet af,
men en sygeplejerske eller lægen, eller hvem der var der, burde sige:
"Babyens armbånd faldt af, og der er to her, så hvem er hvem?"
Der er ingen anden måde, det kunne være sket på.
Jeg tror ikke, sådan en stor forbytning nogensinde er sket med vilje.
Aldrig.
Hvor mange børn er blevet født gennem årene på så stort et hospital?
Hvor mange gange er det sket?
Hvor mange er i samme båd uden at vide det?
Så vi vil officielt sige,
at ingen af os er her var involveret i den store forbytning.
Det skete og… Det skete desværre.
Det kan ikke benægtes, at det skete på Materno.
I dette tilfælde er en del af problemet, lad os sige juridisk,
at ingen vil svare.
De instanser, der har forsvaret sagen,
har alle på en eller anden måde sagt: "Det har intet med mig at gøre."
Jeg tror, det var juletid. Det var tid til fester.
Der var ikke meget orden.
Personalet var lidt distraherede, fordi det var juletid.
Som et resultat af Juan Guillermos efterforskning
indså jeg, at jeg ikke blev født i Santander, men her i Bogotá.
Og det var der, forbytningen skete. Jeg blev taget fra Bogotá til Santander.
Og der voksede jeg op.
Et sted, hvor jeg ikke skulle være vokset op.
Han var anderledes.
Jeg erkendte det aldrig. At han ikke lignede de andre.
Jeg blev ved med at tage mig af ham, til han blev voksen.
Til vi opdagede sandheden.
Og jeg tager mig stadig af ham. Det gør jeg stadig.
Så spurgte jeg til forældrene.
Jorge siger: "Min mor…
Hun døde for fire, fem år siden."
Han sagde: "Min far boede ikke hos os, men han er også død."
Ikke at have mødt min mor fra Bogotá… Det var svært for mig,
fordi jeg i det mindste ville have en hilsen, et kram af hende, fordi
hun var mit blod.
For mig var det sværeste at vide,
at den, jeg beundrede mest i mit liv, ikke var min biologiske mor.
Den, man kan takke for alt, hvad man er, er ikke ens mor, deler ikke ens blod.
Der er et følelsesmæssigt chok, også for ens ego.
Det er ikke nemt, når alt det, du troede, du var, pludseligt
på en eller anden måde ikke er dit.
Man føler, man har stjålet et liv. At man har stjålet nogens lykke.
Jeg låste mig inde
i en verden, hvor kun jeg levede, hvor kun jeg eksisterede.
Jeg prøvede at afklare mange spørgsmål og gåder.
Hvad ville der være sket, hvis jeg var vokset op der?
Hvad ville der være sket, hvis mor havde mødt dem?
Hvordan ville hun reagere mod mig? Ville hun have accepteret William?
William og Carlos var dybt og alvorligt påvirket psykologisk af situationen.
Og Carlos, der var vokset op i Bogotá, men blev født i Santander,
ville ikke anerkende sit landlige ophav.
Stedet, hvor de voksede op, er et landligt sted,
hvor væbnede grupper historisk set har været til stede,
både guerillaer og militser, finansieret af narkohandel.
At tage til Santander var meget kompliceret,
for næsten ingen kendte til de indre kampe, jeg skulle håndtere.
Bare at kunne smile til en, jeg ikke kendte,
eller kramme en, der ikke vakte nogen form for kærlighed i mig.
Han ville ikke til La Paz. Han ville ikke besøge sin mor.
Han ville ikke anerkende hende som sin biologiske mor.
-Anita. -Velkommen. Hvordan går det?
-Velkommen, søn. -Her er jeg.
Da han tog til Santander, fandt han det for afsides.
Han havde det ikke godt der.
Måske på grund af manglende tillid til mine andre søskende og min mor og far.
Et meget ømtåleligt emne, for i 25 år
var han overbevist om, at hans familie hans mor og far var her i Bogotá,
og da han fandt ud af, det ikke passede, var det meget kompliceret for ham.
CARMELO OG ANA DELINA FORÆLDRE I SANTANDER
Han kalder mig ikke mor, men jeg forstår.
Han voksede op i en anden familie. Han vil ikke kalde mig mor.
Ligesom William. Hvis hans mor var i live, ville han ikke kalde hende mor.
Det forstår jeg godt.
Han kan acceptere, at min mor er hans mor, men…
Det er svært, fordi hans mor her i Bogotá opfostrede ham.
Og da Luz Marina døde, var han meget ked af det.
Han følte tabet af sin mor.
Vi forstår det godt, fordi forældre er dem, der opdragede en.
Da han så en anden kvinde som sin mor, selvom det er hans rigtige mor,
er det svært for ham at tilpasse sig og acceptere det.
William led.
Det var næsten en sorg, han begyndte at opleve
over ikke at kende sin biologiske mor. Han led meget.
Han sagde: "De andre, måske Carlos, så deres forældre
og kender de biologiske forældre, mine adoptivforældre. Jeg gjorde ikke."
Hvad nu, William?
Ikke noget, jeg får bare luft. Jeg er mest påvirket af alt det her, men…
Nej, det skal du ikke føle.
Jeg græder, da jeg ikke kunne møde deres forældre som mine egne forældre.
Det var ikke muligt. Men…
Men sådan er Guds vilje. Alt er godt.
Det tog hårdt på William.
Da han fandt ud af det, og han vidste, at hans rigtige forældre var døde,
fik han serveret mad og ville ikke spise.
William blev meget trist over
at vide, at han var vokset op i en familie, der ikke var hans.
Han begyndte gøre status.
"Klart, jeg ikke ligner mine søskende. Jeg tilhører ikke denne familie."
William, kan du mærke virkningen af det? Har det ændret dit liv?
Jeg græder ikke,
fordi jeg føler, vi ikke er søskende længere.
Det handler om adrenalinen, jeg føler.
Det husker jeg godt. I to, tre dage kunne jeg ikke sove.
Og det var også svært, da familien og folk tæt på mig begyndte at opdage det.
De kom og talte med mig om det:
"Passer det, at du ikke er Ana fra Santanders søn?" Har du en anden mor?"
For mosteren, der tog barnet fra klinikken,
var det forfærdeligt. Hun tænkte jo:
"Det var min skyld. Jeg tog en baby, der ikke var min søsters.
Det er min skyld." Hun begyndte også at have det frygteligt.
Da hun fortalte mig nyheden, græd jeg. Jeg hulkede.
Jeg tænkte: "Mit barn vil vrage mig.
William forlader os."
Jeg troede, at han ville forlade os.
Se, Carlos. Det er alle mine søskende, ikke?
De er dine, men de er også mine, ikke?
-Vi er… -Ja, bror.
Da jeg hørte, hvad der var sket, var det virkelig hårdt for mig.
Alcira, Wilber, Efraín, Edgar og…
Ancelmo.
Jeg troede, jeg ville miste ham.
At han måske ville forlade os…
Jeg ville have mistet den bror, der var mest forstående
og sød ved mig.
Vi var meget nære.
De siger, der er en bror til. Hvordan er han?
Jeg tænkte, hvad hvis han er en gangster eller en svindler.
Det tænkte jeg så meget over.
-Nej, det er glædestårer. -Tak.
Jeg troede aldrig…
-Jorge, kom, du er også min bror. -Kom.
At se det i det øjeblik var svært for mig.
Jeg ville ikke have, at nogen kom ud for noget dårligt.
Det var virkelig uventet.
Alle oplysningerne kom lidt efter lidt. Det skete bare.
Jeg ville ikke nå til et punkt, hvor nogen blev såret.
Da William og hans familie var så triste, følte folk sig skyldige.
Jeg sagde til Laura på et tidspunkt: "Vi skulle ikke have gjort det her."
Jeg ved, det er meget følelsesladet at høre alt dette.
Hvad har du følt?
I starten var det meget trist
at vide, at min søn var…
Jeg havde opfostret en, der ikke var min søn.
Af alle mine børn elskede jeg ham højest.
Fordi han forgudede mig sådan.
Han var altid med mig lige meget, hvor jeg gik hen.
Når hun bliver ked af det, begynder hun at græde.
Jeg siger: "Mor, græd ikke.
Eller græd og hvil dig. Hvis du græder, bør du hvile dig.
Men du skal ikke tro, jeg tager til ind en anden familie nu."
Jeg siger: "Nej, mor. Jeg er her.
Og jeg vil gøre, hvad der end skal gøres her,
og vi arbejder for at komme videre.
Hvis jeg tog mig af jer 50 % før,
vil jeg nu fordoble eller tredoble, hvor meget jeg tager mig af jer."
Hvad føler du?
Mit hjerte slår hurtigt.
Da jeg mødte dem, krammede Anita mig. Hun bad for mig.
Jeg kan sige, at jeg var rolig, fordi jeg havde haft en mor hele livet.
Jeg havde en god en.
Præsenterer du dem?
Carlos, det er mine forældre. Dine forældre.
Da Carmelo omfavnede mig, var der blandede følelser.
For første gang i mit liv følte jeg en faderlig omfavnelse.
Carmelo var en mand på omkring 1,90 m, tidligere militærmand.
At se sådan en stærk person
bryde sammen følelsesmæssigt for første gang over sin søn…
Gud velsigne dig, min dyrebare søn.
Må Herren velsigne dig og være med dig, min dyrebare og elskede søn.
Nogen spurgte mig, om jeg savnede at have en far.
"Man savner ikke noget, man aldrig har haft."
Vel? Men at få en faderlig omfavnelse var noget nyt for mig.
Det var en ny sensation, Det var en enestående sensation.
Det tog 25 år at vide, hvad et faderlig kram var.
Og det berørte mig meget.
Mange siger: Der er ingen mor som din egen,
hvor en far kan være… Vi kender talemåden.
For første gang mærkede jeg en faderlig omfavnelse.
Og det var noget meget… Åndeligt var det meget tilfredsstillende.
Græd ikke. Det er Guds vilje, okay?
Selvom vi har været meget forskellige siden barndommen og efter,
er han min bror.
I det øjeblik jeg gav William hånden,
følte jeg den karisma i ham, den gode energi.
Så så jeg mig selv mere, og jeg følte det klik med det samme.
Jeg følte, udover at opdage sandheden, at jeg fandt jeg min rigtige bror.
Vi gav farvelknus, og jeg sagde: "Jeg elsker dig højt." Han sagde det også.
Det var den første dag, vi mødtes.
Jeg så Carlos' reaktion.
Carlos har nogle gange en facade som en hård fyr,
men jeg ved, at indvendigt er han skrøbelig indimellem.
Jeg indså, at han på en eller anden måde
var ved at bryde sammen og havde det skidt.
Fordi han troede, han mistede mig.
Jeg var pludselig bange, da jeg kender Jorge,
for at han ville etablere et forhold, han aldrig havde med mig.
På grund af vores præferencer, prioriteter og lidenskaber.
Så sammenlignede jeg mig med et barn, som har legetøj og ikke bruger det,
og nogen tager det væk.
Jeg ville ikke miste min bror.
Jeg frygtede, han hellere ville være sammen med William end mig
og sige: "Du er ikke min bror mere.
Jeg lever mit liv med William, Du kan ikke erstatte ham."
Goddag.
-Hvordan går det? -Godt. I er identiske!
Ja.
I er helt ens.
De gav os altid samme frisure, men vi lignede ikke hinanden.
-Også dig, Jorge? -Hvad?
Gav de dig samme frisure som Carlos?
Selvfølgelig.
Min mor tog os til frisørelever.
Det var nemmest at barbere os skaldede,
så holdt det længere, før vi skulle tilbage.
Da vi blev større, valgte vi selv vores frisure.
Da begyndte jeg at adskille mig fra Carlos.
Vi etablerede vores personlighed.
Men som børn gik man til…
Til de gratis klipninger hos eleverne.
-Hvad så? Ligner vi hinanden? -Som to dråber vand.
Ja.
William og jeg begyndte at dele ting og klæde os ens.
Mange ting med Carlos…
Havde jeg spurgt ham, ville han nok have sagt ja.
men jeg spurgte ikke, fordi han var så alvorlig, så det gjorde jeg ikke.
Cortito afleverer til Tobón, som løber mod midten… Mål!
Carlos hilste mere seriøst på mig. Mere groft.
Fordi han havde det dårligt og var såret.
Han skulle have det bedre. Jeg tænkte, analyserede.
Jeg sagde: "Hvad kan jeg gøre for at få ham til at få det bedre?
For at få ham til at forstå, at jeg stadig holder af ham og elsker ham?"
Fordi han stadig var min bror.
Intet var bedre end at få en tatovering af ham ved siden af den af min mor.
Jeg havde gemt pladsen til en tatovering af min søster.
Men på grund af det, der skete, ville jeg give den plads til Carlos.
Jeg ville have ham til at føle, at han stadig var en del af min verden.
Da han så tatoveringen, forstod han det, og hans holdning ændrede sig.
Og jeg føler også, at det hjalp ham med at acceptere William.
Da jeg mødte William, var der visse forskelle.
Der var nogle uenigheder på begge sider.
Jeg talte om ting, jeg ikke anede noget om.
Jeg satte mig ikke i Williams sted.
"Du voksede op i byen og har privilegier. Du kunne ikke vokse op på landet."
Det ville have været for hårdt for mig.
Det skete for os begge to. Med tiden lærte vi at lytte og forstå,
at vi alle voksede op med fordele og ulemper.
Vores forhold er rigtig godt nu.
Jeg er hans søns gudfar. Vi rejser sammen, kun os.
Forholdet er meget behageligt.
Og jeg har ingen biologisk eller borgerlig tilknytning til William.
Tillykke med fødselsdagen
Tillykke med fødselsdagen…
Tillykke med fødselsdagen Tillykke med fødselsdagen…
Jeg tog hele vejen hjem til dem.
Jeg tog i slagterbutikken. Jeg tog hjem til Carlos og Jorge.
Og jeg begyndte at se klart,
at de tilhører to meget forskellige miljøer i Colombia.
Et par var vokset op i Bogotá.
I slutningen af 1980'erne, da forbytningen skete,
var den by et hårdt, voldeligt sted.
Bogotá var en af krigens flanker.
Det var måske den mørkeste tid, hovedstaden gik igennem.
En by, der selvfølgelig havde let adgang til uddannelse og sundhedspleje,
men en by, hvor folk kæmpede mod sult til daglig.
Og det var tilfældet med tvillingerne fra Bogotá,
som levede i en kernefamilie,
hvor moderen, husets overhoved, gjorde netop det.
Hun gik på arbejde hver dag for at forsørge sin familie,
de to drenge og en storesøster.
Det var et fattigt hjem.
Ingen luksus.
Men jeg vil jeg sige, der var meget kærlighed.
Min mor sagde gerne:
"Jeg har ikke brug for en mand til dem. Jeg kan klare det alene.
Det er hårdt. Jeg har indimellem taget ufaglært arbejde.
Nogle gange måtte jeg få jer i seng i det mindste med sukkervand og brød."
Hun tog sig altid selv af os.
Hun opfostrede tre børn.
Altid med mentaliteten,
at vi havde brug for studier, så vi kunne tjene til livets ophold.
Det er ægte feminisme.
Som forbillede lærte hun os at være menneskelige.
Hvis det var nødvendigt, efter rengøring af huse,
at tage sig af biler eller vaske tøj
for at dække for vores basale behov, ville hun gøre det.
Selvom vi ikke havde en far hos os, prøvede hun at gøre det bedste for os.
Hun var altid meget kærlig.
Meget rar.
Selvom min mor ikke havde noget, ville hun…
Hun ville gøre tjenester uden noget…
Hun ville gøre dem, uden at forvente noget igen.
Mange gange fik hun åbenbart ikke noget til gengæld, siden hun gjorde det…
Undskyld.
Hun var så sød.
Det var derfor, mange elskede hende.
Da jeg mødte William, så jeg, at han er ligesådan.
Det gør han. Han gør det stadig.
Og efter alt det, der skete, indså jeg, at det kunne være genetisk.
Og hvordan hun var,
for jeg forventede ikke, at William ville være sådan.
LUZ MARINA CASTRO 14. JULI 1952 - 9. NOVEMBER 2009
Samfundet siger, at vi er forskellige i udseende og adfærd.
Så når vi møder to mennesker, som ser ens ud og opfører sig ens,
udfordrer det vores tro på, hvordan verden fungerer.
ALT ER MULIGT - NANCY SEGAL TEDx MANHATTAN BEACH
Lad os tale om tvillinger.
Alle vender hovedet efter tvillinger.
Historien om tvillingerne i Colombia
er mere speciel end nogen historie, jeg er stødt på i min karriere.
Jeg forsker i tvillinger, der voksede op adskilt.
PSYKOLOG OG GENETIKER SPECIALE: TVILLINGER
Men jeg har aldrig mødt to forbyttede tvillingpar.
Enæggede tvillinger er sjældne.
Men at have to sæt født med en dags mellemrum, 160 km fra hinanden,
hvor en kom på et bedre hospital på afdelingen for for tidligt fødte
og så blive forbyttet med en anden enægget tvilling,
er helt ekstraordinært.
Det er den slags eksperiment, forskerne drømmer om,
men aldrig kunne udføre etisk set.
Jeg ved ikke, om det kan kaldes et eksperiment
at se, hvilken effekt en forbytning har på tvillinger og hvordan de udvikler sig,
og hvordan de møder livet
alt efter omstændighederne, de bor i, og deres genetiske baggrund.
Jeg kan ikke kalde det et eksperiment, fordi eksperimenter altid kontrolleres.
Der er altid en hypotese at bevise.
Her skete der en fejltagelse,
og så kom udfaldet af disse menneskers liv.
Og måden de hver især møder det på.
Vi tog til Bogotá for at studere tvillingerne,
og det var helt klart for mig, at Jorge og William er så godt matchede.
Deres store energi og udadvendte personlighed.
Og Carlos og Wilber lidt mere tilbagetrukne.
De har lignende interesser på mange måder.
Det kunne man straks se trods de forskellige miljøer,
og det var drastisk forskellige miljøer.
De to par passede så godt sammen.
Spillede I Tejo?
-Ikke meget. -Men det var…
Som børn spillede vi i sportscentret, men ikke på en stor bane som denne.
Vores var af ler, ikke?
Jo, det var kun af og til.
-Så I kan ikke spille. -Nej.
Det er mine søskendes yndlingssport i Santander.
Ja da. Hver gang de spiller, er de mestre derovre.
-Jeg tager med for at lære, men… -Han lammetæver os.
Heldigt for os. Vis, hvad du kan.
Så begynd, og vis os, hvad du kan.
Lad os se, hvad du får.
Se? Det var godt, ikke? Det var flot.
-Kan du se, jeg øvede mig? -Godt gået.
Spring ham fra Santander over.
Jeg er fra Santander.
Jeg kaster som min lillebror.
-Spil nu. -Carlos begyndte.
Blod er tykkere end vand.
Du er så dårlig.
Nej, du får mig til at se dårlig ud.
-Ikke sådan. -Gør dit bedste.
-Kom så, Wilber. -Det er ham, der ved bedst.
Afsted.
-Han ved det. -Bevæg hånden.
-Se… -Det er et dårligt kast.
-Du gjorde det endelig rigtigt! -Et strike!
Noget sært ved den dag, vi mødtes, var det første spørgsmål, vi stillede.
Hvad var ens, og hvad var forskelligt ved os?
Bortset fra det fysiske aspekt.
I Wilbers og mit tilfælde
er vi meget ordentlige, besat af at holde orden.
Vi er mere seriøse.
Vi er lidt mere…
Dengang var vi mere flirtende.
Mere seriøse og punktlige.
Jorge taler altid om den dag, han købte det samme tøj som William.
Jeg husker, da Wilber sagde til mig: "Jeg efterligner dig.
Lad os shoppe sammen. Du kender til det og er sej."
Vi tog til en butik i nærheden for at købe tøj.
Han sagde: "Nogle brone sko." Og jeg sagde "brune".
Jeg lo ad ham.
Så grinede ekspedienten ad ham. Jeg sagde: "Stop. Det må jeg kun.
Jeg har biologisk ret til det. Respekter ham."
I vores tilfælde er vi mere sociale, mere karismatiske.
Vi ser altid lyst på tingene.
Selv hvis der er vanskeligheder, griber vi tingene an med positivitet.
Vi udtrykker vores følelser mere over for vores familie.
Vi er mere forbeholdne med det.
Med følelser er vi mere private og reserverede end dem.
Der er en særlig forbindelse mellem tvillinger.
Enæggede tvillinger har den samme genetiske baggrund.
De tænker ens, de ræsonnerer ens, de behandler information på samme måde.
De reagerer på verden og ser tingene på samme måde.
Når enæggede tvillinger mødes for første gang,
er det meget nemt og ubesværet
for dem at få et forhold til hinanden meget hurtigt.
Og det så vi med Jorge og William og med Carlos og Wilber.
Det var, som om de havde været sammen altid, men de havde lige mødt hinanden.
-Tag den, bror. -Jorge!
Du ramte min kæbe.
-Kast den. Lige her. Kast den. -Skyd!
Lige igennem, mand.
Spil!
-Skal jeg score igen? -Ro på.
Rolig. Bror!
Den ryger i!
-Fandens. -Igen!
-Wilber! -Her. Nej, Wilber.
-Ja! -Godt, Wilber!
Lammetævet.
Genetik, mand.
En genetisk forbindelse er en kulturel forbindelse.
Der er en tung genetisk vægt. Uden tvivl.
Men også miljøet, hvor personen udvikler sig,
og mulighederne, den person har i livet, vil også påvirke personen meget.
Genetik har stor indflydelse.
Intelligens er en meget stærk genetisk komponent,
men du skal have muligheder.
For al adfærd og for alle medicinske og synlige tilstande
spiller gener og miljø en rolle.
Men gener spiller en vigtigere rolle, end vi havde forventet.
Jorge og William havde meget ens personlighed.
Carlos og Wilber, også i deres personligheder,
i deres vaner, deres interesser og smag osv.
Men miljøet i dette tilfælde var også meget tydeligt,
fordi det var meget ekstremt.
Vi havde de to brødre med en uddannelse, og de to uden uddannelse.
Det tager en time at komme i skole om morgenen,
og en time at komme hjem.
Man kom hjem fra skole og havde sit arbejde
og pligter derhjemme.
Man skulle hente brænde.
Der var ingen rigtig akvædukt eller noget, der bragte vand til huset.
Vi gik til den nærmeste brønd og hentede vand.
Om aftenen brugte vi et lille stearinlys, som vi kaldte vores lille lampe.
Da der ikke var elektrisk lys hos os,
tændte vi stearinlys.
Fra 90'erne til 2000'erne
var det altid domineret af guerillaer.
I omkring år 2000 begyndte de at rejse,
og så kom paramilitære grupper ind.
Dengang var der ulovligt landbrug. Der var kokaplanter.
Vores omstændigheder tvang os ofte til at høste kokaplanter og arbejde med det.
Vi gjorde det af nød, ikke af lyst.
Jeg sagde altid til mig selv: "Det er ikke mig. Jeg vil ud."
Men jeg måtte vente 17 år, til jeg blev 18
og kom i hæren, så jeg kunne komme ud.
Jeg havde en bror i hæren.
Han var ældre.
Som skæbnen ville have det, mistede han livet der.
Han mistede livet som 22-årig.
For mig var det… For alle var det så svært.
På det tidspunkt kunne William og jeg kun tænke på hævn.
Da vi var børn, sagde vi: "Når jeg er 18, skal jeg i hæren.
Og så vil vi hævne vores brors død."
Da William fortalte mig, at han ville i hæren,
tænkte jeg straks, at de også ville dræbe ham.
De havde jo dræbt Israel.
Det pinte min mor meget, da William meldte sig.
Han sagde: "Mor, vil du lade mig gå ind i hæren?"
"Jeg vil ikke sige ja eller nej."
"Jeg siger ikke ja eller nej."
Jeg var bange for, at de også ville dræbe ham.
"Det er op til dig." "Mor, lad mig melde mig.
Jeg vil melde mig og gøre militærtjeneste.
Når jeg er færdig, tager jeg til Bogotá."
Jeg husker den dag, Wilber ankom, efter jeg havde været der i fire måneder.
At se ham i uniform og alt det der gjorde mig lidt misundelig.
Jeg tog hjem og sagde til mine forældre: "Jeg melder mig."
Og vi tog til den sydlige del af Bolívar.
I den sydlige del af Bolívar…
Vi blev rystet sammen.
Vi fandt det broderskab, fordi vi sloges meget som børn.
Men da vi var der,
måske fordi det var et område, hvor fjenden var til stede,
følte jeg et nærere broderskab med ham.
Til sidst kunne jeg ikke længere forfølge den karriere
og måtte forlade hæren.
Jeg ankom i Bogotá hos en gudmor.
Hun solgte arepas.
Hun lærte mig opskriften på dem, og jeg begyndte at arbejde med hende.
Jeg åbnede en gadebod.
Jeg solgte også arepas på gaden i Bogotá.
Arbejdet for en familie åbnede andre døre for mig.
Gennem dem kunne jeg arbejde med kød.
Og så opmuntrede han Wilber.
Han banede vej for, at Wilber kom
og alle andre, der ville komme, men de andre søskende ville ikke.
Et menneske fødes med en genetisk kode,
og den genetiske kode kan gøre det menneske mere drevet til at gøre ting.
Hvordan går det, Félix?
William havde stort set ingen uddannelse, men han havde ambition.
Han gik på universitetet for at læse jura og fik en kandidatgrad i forfatningsret.
Han havde ambitioner ligesom broren Jorge.
Da jeg hørte historien om mine tvillingebrødre,
at de begge var ved at være uddannede,
satte jeg dette mål for mit liv og sagde: "Jeg vil også have en uddannelse."
Min ven.
Jeg ville bruge min løn fra slagteren til at betale for min karriere.
William, min ven.
-Hvordan har du det? -Godt!
Han har studeret, han er nu advokat. Han er specialiseret, han er så ambitiøs.
-Så er det en aftale, Feiser. -Tak, ven.
-Gud velsigne dig. -I lige måde. Farvel.
Af alle min mors børn, som jeg voksede op med,
er jeg den eneste, der har en universitetsgrad. Indtil nu.
Jeg blev jurist.
Jeg fik også en chance for at specialisere mig i forfatningsret.
Og da besluttede jeg mig til at vende tilbage til La Paz.
Byen valgte mig til byrådsmedlem ved folkeafstemning.
WILLIAM CAÑAS VELASCO FORMAND
Og derfra til at arbejde
og hjælpe mange familier i La Paz, som også gerne vil videre,
ligesom mig.
Professionelt er jeg revisor. Jeg er specialiseret i skat,
og jeg har taget andre kurser.
Jeg arbejder som viceøkonomidirektør for en fagforening.
Udover at arbejde kan jeg lide at dyrke sport.
Jeg går til basketball, svømning og CrossFit.
Mit job lige nu er som slagter.
Jeg kan lide jobbet, jeg brænder for det og er glad på min arbejdsplads.
Planen er at få eget firma og være selvstændig
og komme videre, som jeg altid gør, med realitetssans.
Du skal have et åbent sind for at forstå og indse,
at på et øjeblik kan noget ændre dit liv.
På det tidspunkt betragtede jeg mig selv som "unik".
Der var ingen som mig, og jeg var den bedste.
Men livet viste mig noget andet og med et slag i ansigtet.
Det viste, at jeg ikke er unik og bragte en som mig, identisk med mig.
Og det lærte jeg også noget af.
Nu er der gået nogle år,
og at se deres smukke forhold, Jorge og William, og Carlos og Wilber,
er virkelig tilfredsstillende for mig.
Jeg synes, det, vi gjorde, var i orden, og jeg fortryder intet.
-Tak, hr. Ciro! -Tak.
-Herovre? -Ja.
Hej, mor!
Det er fis.
-Luk døren. -Tak.
-Anita! -Hvordan går det?
William ville ikke sige det. Skæld ham ud.
-Hej, Carlos. -Hej, William!
Hvad så, mor?
-Hej, søn. Hvordan går det? -Fint, mor.
Jeg hørte, at de fire brødre, især William og Carlos,
var chokerede, da de opdagede, hvad der var sket.
De voksede op i hjem, de ikke skulle vokse op i.
Men det smukke ved disse brødre er, at de alle er blevet venner.
De er en flok på fire.
De elsker hinanden, og det kan vi lære af.
Den her sang er til Anita og Luz Marina,
to smukke mødre, der fødte fire tvillinger.
Den lyder sådan…
Jeg vil fortælle historien Om så mange ting, der skete
Ting, der er overraskende os Ting, vi ikke glemmer
Historien om tvillingerne Som har rystet Colombia
Den 21. december, 88 var året
Blev fire drenge født For at begynde rejsen
Og en hospitalsfejl ændrede deres skæbne
Blandt de fire drenge Er der dyb kærlighed i dag
For nu er de fire brødre Ingen kan adskille dem
Og det var kun to mødre Som bragte dem til verden
Wilber og Carlos, mine damer og herrer Født her i mit land
Her i La Paz, Santander i en smuk landsby
Hvor folk er ydmyge Og positive, uanset hvad…
Nu, ti år senere spørger jeg mig selv hver dag, hvad der vil ske med os.
Altid med et åbent sind.
Og jeg ved, at jeg har to brødre til nu.
25 år senere, hvor en af Jorges venner
Mødte William Var hendes overraskelse enorm
Og da blev historien Som alle ved, opdaget
I dag, stolt genforenet, nyder alle livet
"Godt," sagde deres forældre "Familien er vokset"
I dag er de La Paz' stolthed Og den historie er ikke glemt
Tekster af: Pernille G. Levine