Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kun olin jo aikuinen, näin unta, että minulla oli identtinen kaksonen.
Herätessäni ajattelin,
että olisipa siistiä olla identtinen kaksonen.
Sitten tapahtui jotain uskomatonta.
Jotain, mitä en uskoisi, ellei se olisi tapahtunut minulle.
Näin kuvat puhelimessani ja olin järkyttynyt.
He näyttivät ihan samalta. Se oli uskomatonta.
"Hän näyttää minulta."
En ymmärtänyt lainkaan, mistä oli kyse.
Se on hyvin epätavallista.
Tällaisesta kokeesta tutkijat haaveilevat, mutta se olisi epäeettistä.
Mieleen tuli, että elämäni on valhetta.
Tuntui kuin olisin löytänyt kaksoiselämän.
Uskotko saippuaoopperoihin?
Tämän jälkeen elämäsi muuttuu.
Kukaan ei tunne tuskaa, jonka kanssa elät.
Minulla ei ollut oikeutta muuttaa ihmisten elämää.
Ei ole helppoa kuulla yhtäkkiä, että elämäsi on valhetta.
En tiennyt, kummalla puolella peiliä olin.
SATTUMAN VELJEKSET
KOLUMBIA
Olen Jorge Bernal.
Synnyin Bogotássa 21.12.1988.
Työskentelin hiilivety-yhtiössä.
Minulla oli työkaveri nimeltä Laura.
Eräänä päivänä Laura sanoi: "Hei. Mitä kuuluu?"
"Näin sinut kotini lähellä." Kysyin, milloin. "Viime viikonloppuna."
Sanoin, etten ollut Kennedyssä. Hän sanoi, että näki varmasti minut.
Kaikki alkoi yhtiön grillijuhlista, joihin Yaneth ja minä aioimme mennä.
Minua pyydettiin ostamaan lihat. Yaneth sanoi,
että hänen poikaystävänsä serkulla on lihakauppa ja hän voisi auttaa.
Häneltä saisi laatulihaa hyvään hintaan.
Menimme siis lihakauppaan,
ja siellä William valmisteli tilaustamme.
Laura yllättyi nähdessään Williamin.
Lihakauppias näytti täsmälleen työkaveriltani Jorgelta.
Olin hämmästynyt.
Sanoin Yanethille, että hän on työkaverini. Yritin tervehtiä häntä.
Hän katsoi minua ilmeettömänä.
Hän lähti ajatellen, että se olin minä enkä halunnut tervehtiä.
Oletin, että Jorgea nolotti tervehtiä,
koska näin hänet töissä lihakaupassa.
Niin ajattelin.
Hän pysyi väitteessään ja kysyi,
oliko minusta noloa sanoa, että työskentelin lihakaupassa.
Sanoin, ettei se olisi noloa, mutta en ole lihakaupassa töissä.
"Se en ole minä."
En miettinyt asiaa, koska en uskonut siihen.
Hän kertoi, että hänellä on veli. Ei identtinen, mutta kaksonen.
Sanoin, että olin varmaan nähnyt hänet.
Hän sanoi: "En usko, emme ole samannäköisiä."
Vaivasin häntä pitkään hänen kaksosestaan.
Spekuloimme myös.
Jossain vaiheessa hän sanoi minulle, "Entä jos minulla on kadonnut veli?
Veli, jonka olemassaolosta isäni ei ole kertonut."
Jonkin ajan kuluttua Yaneth tuli töihin samaan yhtiöön.
En tervehtinyt häntä, koska en tuntenut häntä.
Huomasin kuitenkin, että joskus tullessani hän katseli minua.
Näin Jorgen ja hämmästyin.
Sanoin Lauralle,
että hän näyttää Williamilta, muttei selvästikään ole William.
Se oli kuin unta.
Se herätti mielenkiintoni. Tiesin, että William syntyi joulukuussa.
Kysyin Lauralta, tiesikö hän, milloin Jorgen syntymäpäivä oli.
Meillä on syntymäpäivätaulu töissä.
Sanoin hänelle, että se selviää helposti.
Menin katsomaan taulua, ja myös Jorge oli syntynyt joulukuussa.
HYVÄÄ SYNTYMÄPÄIVÄÄ!
JOULUKUU 21. JORGE
Sanoin, että tässä on jotain outoa.
Eräänä päivänä Yaneth sanoi minulle:
"Hei, minulla on kuva lihakaupan Williamista.
Näytä se Jorgelle ja katso, mitä hän sanoo."
Hän tuli luokseni kädet selän takana, puhelin kädessään.
"Muistatko, kun kerroin siitä kaverista, jota luulin sinuksi?
Se et varmasti ollut sinä,
mutta oletko valmis tapaamaan kaksoisolentosi?"
Hän sanoi, että katsotaan sitten hänen kaksostaan.
Kun hän näki kuvan, hän…
Hän hämmästyi todella.
Olin tietysti yllättynyt,
koska joku toinen näytti aivan minulta. Täsmälleen.
Hän kysyi työkaverilta: "Miltä näytän tässä kuvassa?"
Hän sanoi: "Näytät oikein hyvältä."
Kysytään toiselta. "Miltä näytän tässä kuvassa?"
Hän sanoi, ettei kukaan erottanut, ettei kuvassa ollut hän.
Sanoin ystävälleni: "Mitä mieltä olet tästä kuvasta?"
Hän sanoi: "Mitä siitä? Siinä olet sinä ja muita tyyppejä."
Sanoin, että kuvassa en ole minä.
Hän katsoi sitä uudelleen ja sanoi: "Mutta hän näyttää aivan sinulta."
Hetken päästä menin kysymään,
voisinko saada hänen nimensä, että voisin etsiä hänet vaikka Facebookista.
Hän sanoi: "William Cañas Velasco."
Etsin hänet ja katsoin hänen kuviaan.
Tarkastelin kuvia hiljaisuudessa.
Löysin kuvia, joissa hänellä ei ollut viiksiä, kuten ensimmäisessä kuvassa.
Hän näytti aivan minulta. Siinä vaiheessa säikähdin.
Että tässä on nyt jotain outoa.
Kun ajattelin, että mitään oudompaa ei enää voisi tapahtua,
näin kuvan, joka kirjaimellisesti muutti kaiken.
Se muutti koko tarinan.
Tyttö, jonka kanssa lounastin toimistolla kirjoitti minulle:
"Katsomme kuvia poikaystäväsi serkusta, ja hän näyttää aivan Jorgitolta."
Sanoin: "Todellako? Tiedätkö, mitä muuta?
Williamilla on kaksonen, joka ei näytä yhtään häneltä."
Hän sanoi: "Niin Jorgitollakin."
Kysyin, oliko hänellä kuvaa Jorgesta ja hänen veljestään.
Sanoin, että lähetän kuvan Williamista ja veljestä.
Kun näin molemmat kuvat, ajattelin:
"Voi luoja. Siinä on kahdet kaksoset ja…
He ovat vaihtuneet. -He vaihtuivat.
Ei ollut vain yhtä ongelmaa.
Niitä oli kaksi. Ongelma, joka oli ajateltua suurempi.
Lähetin kuvat heti Lauralle ja sanoin,
että tässä on kahdet kaksoset, jotka ovat vaihtuneet.
Olin järkyttynyt. Se oli uskomatonta.
En voinut uskoa näkemääni,
sillä kuvassa oli joku, joka oli identtinen veljeni kanssa.
Tuijotin kuvaa ja ihmettelin, kuka hän on?
Yhdessä kommenteista luki:
"Erottamattomat veljekset." Veljekset.
Ajattelin, että tässä on nyt jotain outoa.
Mikä ihmeen rinnakkaistodellisuus tämä on? Peilimaailma?
Olin hyvin hämmentynyt.
Tuli jopa mieleen,
että elämäni on farssi, että jotain on tekeillä.
Koska en tiennyt, keitä he olivat. Olin hämmentynyt ja järkyttynyt.
Aloimme kysellä asioista,
jotka voisivat viitata siihen, että he ovat sisaruksia.
Kaksoset.
Että heidät on erotettu jostain syystä.
Aloitimme tietenkin syntymäpäivistä.
Jotkut asiat eivät sopineet yhteen, kuten syntymäpaikka.
He syntyivät Santanderissa.
En ymmärtänyt. Miten he syntyivät Santanderissa?
YANETH: SYNTYIKÖ JORGE SANTANDERISSA? LAURA: BOGOTÁSSA KAI
YANETH: OLETKO VARMA?
Laura sanoi, että hän ei syntynyt Santanderissa.
Ajattelin, että voi, epäonnistuimme.
Kysyin poikaystävältäni,
tiesikö hän, tuotiinko heidät Bogotáan jostain syystä.
Hän sanoi: "Luulen niin. Kysyn Williamilta."
No niin, Conchita.
Olen William Cañas Velasco.
Yaneth kävi usein lihakaupassa, jossa työskentelin.
Aloin analysoida ja kysyä samoja kysymyksiä kuin Yaneth.
Aloimme tutkia asiaa. Olin aina uskonut, että synnyin Santanderissa.
Kasvoin Santanderissa.
Kävi ilmi, että synnyin Santanderissa ja minut vietiin Bogotáan.
Soitin tädilleni ja kysyin,
tiesikö hän, mihin sairaalaan minut vietiin.
Hän kertoi, että minut vietiin Materno Infantil -sairaalaan.
Yaneth sai tiedon siitä, missä toiset kaksoset syntyivät.
He syntyivät Santanderissa,
mutta toinen lapsista sairastui,
koska he syntyivät ennenaikaisina.
Toinen kaksosista tuotiin Bogotáan sairaana,
Materno Infantil -sairaalaan.
Kun saimme tietää sen,
meille oli selvää, että se oli tapahtunut sairaalassa.
Juttu oli selvä.
Menin kotiin. Carlos oli siellä.
Hän katsoi televisiota.
Olen Carlos Alberto Bernal Castro. Olen 34.
Olin puhelimessa, Kun Jorge tuli yliopistolta.
Hän käski lopettaa, hänellä oli asiaa.
Jorge on vähän… Ei vähän. Hän on kova pilailija.
Hän on vitsiniekka.
Kysyin, mistä hän halusi puhua. Minulla oli tekemistä.
Sanoin: "Mitä kuuluu, Carlos?
Uskotko saippuaoopperoihin?" Hän kysyi: "Mistä on kyse?"
Totisena, niin kuin hän on.
Sanoin: "Mistä on kyse? Sano nyt."
"Uskotko saippuaoopperoihin?" "En."
Sanoin: "Näytän sinulle jotain. Mitä sanot tästä?"
Käskin hänen jo kertoa. Minulla oli muutakin tekemistä.
"Koska tämän jälkeen elämäsi muuttuu."
Sanoin sen nauraen, mutta olin vakavissani.
Tiesin, mitä sanoin.
Avasin Facebookin ja näytin hänelle Williamin profiilia.
Näytin hänelle kuvat. hän nosti kädet kasvoilleen -
ja nauroi, otti sen vitsinä. "Tyyppi näyttää ihan sinulta."
Olin, että: "Kaksoisolentoko?
Onko isä saanut pojan, josta emme tiedä?"
Sanoin, etten ole vielä näyttänyt parasta kuvaa.
Se oli kuva, jossa hän oli toisen henkilön kanssa,
toisen miehen kanssa,
ja olin järkyttynyt.
Heti kun hän näki kuvan, hän lakkasi nauramasta.
Hän kysyi: "Mistä sait tuon? Keitä he ovat?"
Veljeltäni näyttävä mies oli kuvassa -
minulta näyttävän miehen kanssa.
Silloin hauskuus oli ohi. Vitsi oli ohi, ja menin huoneeseeni.
Siellä aloin miettiä asiaa.
Tulin nostalgiseksi.
Aloin itkeä.
Palasin Jorgen huoneeseen, halasin häntä ja sanoin, että rakastan häntä.
Ele oli hyvin epätavallinen minulta.
Tein niin vain humalassa.
Ensi kertaa sanoin selvin päin, että rakastan häntä.
Hän sanoi: "Lopeta. Anna asian olla. Älä ala kaivella sitä."
"Anna sen olla."
Päättelin heti, että jos joku oli vaihtunut, se olin minä.
Fyysisesti veljeni näyttää paljon siskoltamme -
ja äidiltämme, ja samaan aikaan -
minä olin aina ollut erilainen.
Suurin pelkoni oli ajatella,
että Bogotán perheeni torjuisi minut.
Että he sanoisivat: "Et ole enää lapsemme.
Et ole Luz Marinan poika. Täällä ei ole sinulle mitään."
Oli vaikeita kysymyksiä -
ja vastauksia, jotka oli vielä vaikeampi hyväksyä.
Ei ollut helppoa saada tietää,
etten ollut se veli, joka luulin olevani,
enkä ollut sen henkilön poika, jota ihailin eniten maailmassa.
Tiesin, että jatkaisin asian tutkimista.
Hän ei halunnut sitä, mutta minä halusin asian ytimeen -
ja selvittää, mitä oli tapahtunut.
Joskus Laura ja minä ajattelimme,
että mitä jos tämä päättyy jotenkin todella traagisesti.
Joku tekee vaikka itsemurhan.
Ottaen huomioon kaiken sen, se oli kamalaa.
Miten sekaannuin tähän? Minun ei olisi pitänyt kysyä mitään.
Ei olisi pitänyt sekaantua.
Emme tienneet, mitä tapahtuisi.
Emme tienneet, miten he reagoisivat kun he vihdoin näkisivät toisensa.
Entä perheet? Ajattelin paljon heidän äitejään.
Sanoin miehelleni: "Kuvittele, jos sinulle tapahtuisi näin."
Hän sanoi: "Miten uskallat sanoa tällaista?"
Käskin katsoa todisteita, valokuvia.
Hän kielsi tekemästä mitään. Jotain pahaa voisi tapahtua.
Voisin muuttaa ihmisten elämän eikä minulla ollut oikeutta siihen.
Hän oli selvästi oikeassa, mutta minä jatkoin.
Toisen kuvan jälkeen päätin soittaa Yanethille,
ja pyytää minulta näyttävän miehen puhelinnumeroa.
Muistan elävästi,
että kun puhelin alkoi soida, en edes tiennyt, mitä sanoisin hänelle.
Sydämeni hakkasi,
koska siellä oli joku, joka muistutti minua,
mutta en tiennyt, mitä hän sanoisi minulle.
Tiesin, että se oli hän. Vastasin.
Sanoin: "Mitä kuuluu, kaveri?"
Kun kuulin hänen äänensä, hetken ajattelin,
ettemme ole identtisiä.
Tunsin puhuvani jollekulle muulle kuin itselleni.
Hän puhui pehmeästi. "Hei, mitä kuuluu?
Olen William lihakaupasta. Minulle on näytetty kuviasi."
Sitten kysyin, missä voisimme tavata.
"Näitä sattumia on jo niin monta,
että haluan tavata ja selvittää tätä."
Sanoin, että totta kai.
"Sopiiko Lourdesin kirkko? Tiedätkö sen" "Kyllä tiedän."
Kysyin, sopiiko illalla yhdeksän aikoihin.
"Kyllä sopii."
Silloin hän sanoi, että voisi tavata minut illalla.
Kysyin, tuleeko hän yksin. Hän sanoi tulevansa.
Sanoin hänelle, että minäkin tulen yksin.
Päätin soittaa Carlosille ja kertoa tapaamisesta.
Ehkä hän tulisi mukaan.
Pyysin Carlosia mukaan tapaamiseen.
Muistan, että hän sanoi: "Minähän käskin antaa sen olla."
Mutta olin jo menossa tapaamaan häntä.
Hän sanoi tapaavansa toisen kaksosista ja pyysi minua mukaan.
Sanoin, etten pääse, koska teen opinnäytetyötä.
Olisin voinut, mutten halunnut.
Hän sanoi: "En lähde, eikä sinunkaan pitäisi."
Sanoin: "Tule nyt. Ei siellä mitään tapahdu."
"En lähde. Minulla on muuta tekemistä."
Kun hän päätti tavata heidät, minä en halunnut.
En halunnut kohdata uutta todellisuutta. En halunnut kohdata sitä tilannetta.
Pelkäsin torjutuksi tulemista.
Kun hän halusi tavata heidät, en tietenkään voinut estää häntä.
Sanoin: "Luotan sinuun, mutta ole varovainen ja pidä minut ajan tasalla."
Olen Wilber Cañas Velasco. Synnyin Vélezissä, Santanderissa.
Kasvoin La Pazissa Williamin kanssa.
Hän tapasi sanoa minua kaksosekseen.
William työskenteli Kennedyssä. Hän soitti ja pyysi minua tulemaan kiireesti.
Menin kauppaan ja tervehdin häntä.
Hän näytti kuvan aivan Williamin näköisestä miehestä.
Hänen vieressään oli toinen mies,
joka näytti aivan minulta. Ja tyttö.
Saatoin vain sanoa: "William, olet veljeni kuolemaan asti,
eikä mikään muuta sitä."
En voinut sanoa muuta sillä hetkellä.
Kaksosena fyysisen samankaltaisuuden lisäksi -
on kuin ajattelu, maku ja kaikki olisi samanlaista.
En koskaan tuntenut sellaista Wilberin kanssa.
Tappelimme jatkuvasti.
Vanhempamme yrittivät pukea meidät samoihin vaatteisiin,
mutta emme olleet samanlaisia. Emme ymmärtäneet toisiamme.
Kun riitelimme, minusta tuntui,
että haluan jonkun samanlaisen kuin minä.
Minusta tuntui, että kaksoseni pitäisi olla kuin minä.
Jorgella ja minulla oli eri maku. Emme halunneet jakaa asioita.
Hän rakasti koripalloa, minä jalkapalloa.
Hän pitää hiphopista ja rapista, minä rockista.
Pikkuhiljaa aloimme kulkea eri polkuja.
Soitin Wilberille.
"Wilber, sovin tapaamisen sen tyypin kanssa, joka näyttää minulta."
Hän vastasi: "William, olet veljeni kuolemaan asti,
mutta en tule mukaan."
Sanoin, että minä kuitenkin menen.
Kun hän näki, että olin lähdössä,
hän sanoi: "Odota. Minä tulen."
Sanoin, etten halua päästää häntä yksin. Se voi olla ansa.
Sen tarkoituksena voi olla vaikka ryöstö. Olen hyvin varovainen.
Lähdimme taksilla kohti Lourdesin aukiota.
Tietenkin puhuimme siitä koko taksimatkan.
Millaista olisi tavata se kaveri.
Matka Lourdesin kirkkoon tuntui ikuisuudelta.
Se tuntui kaukaiselta, koska olin hyvin mietteliäs ja hermostunut.
Ja William puhui taukoamatta. Hän oli varsinainen moottoriturpa.
Mietin, ettemme edes tunne sitä miestä.
Kun kävelin Lourdesia kohti,
törmäsin hyvään opiskelutoveriini.
Tervehdin häntä.
Kysyin, halusiko hän tulla mukaan.
Aloin kertoa hänelle tarinaa.
Selitin tarinan ytimekkäästi siinä kolmen korttelin matkalla.
Hän tuli mukaani.
Saavuimme Lourdesin aukiolle.
Seisoimme siinä jutellen, enkä unohda, mitä hän sanoi.
Jotain sellaista, että: "Hän tulee, näen hänet."
"Sinä tulet tuolta." Me molemmat purskahdimme nauruun.
Kyselin ystävältäni: "Näytänkö minä tuolta?"
Hän sanoi: "Näytät."
"Kävelenkö noin?" "Näytät ihan samalta."
Tajusin, että William tuli veljensä kanssa.
William ei mennyt sinne yksin.
Mukana oli Yaneth ja serkku Brayan.
Jotenkin olin… Yllätyin nähdessäni hänet.
"Sinä toit toisenkin." Tarkoitin Wilberiä.
Hän sanoi: "Et sinäkään tullut yksin." Ja me nauroimme.
Katso.
Williamilla on vaaleampi iho. -Hän on vaaleampi.
Kylmästä. -Niinpä.
Tämä on uskomatonta. -Niin on.
Tosi omituista.
Mitä? -Hän näyttää Williamilta, kun…
Hän vain leikkasi hiukset tänään. -Ne olivat kauan pitkät.
Niinkö? -Jos en olisi leikannut…
Entä tällainen parta?
Kun näin tämän henkilön, joka näytti ihan minulta, olin sanaton.
Tervehdin häntä, eikä se ollut niinkään sananvaihtoa -
vaan enemmänkin tunteidenvaihtoa.
Kun katsoin Jorgea, nauroin.
Minua nauratti, koska hän oli fyysisesti aivan Williamin kaltainen.
Nauru oli ihan kuin Carlosin. En ikinä unohda sitä.
Kun katson sinua, on kuin näkisin veljeni.
Samanlainen nauru!
Näin, miten hän muistutti Carlosia, ja se järkytti minua eniten,
koska itseään ei näe koko aikaa,
miten elehtii, miten liikuttaa käsiä.
En voi uskoa tätä.
Mutta Carlosia olin katsellut 25 vuotta.
Tunsin Carlosin jokaisen eleen.
En tiedä, onko tämä parempi kuin vain nähdä hänet kadulla.
Se sai minut vielä enemmän sekaisin.
Jotenkin se kiinnitti huomioni enemmän kuin Williamin näkeminen.
Taivas.
Katselen vain häntä.
Siinä se oli, puuttuva pala.
Viimein voimme ymmärtää, mitä oli tapahtunut.
Jossain vaiheessa William sanoi:
"Kun olin vastasyntynyt, minut tuotiin tänne Bogotáan."
Ei vaan sinut vietiin täältä.
Mikä veriryhmänne on? -Teillä on sama.
Me nauroimme.
William ja minä otimme yhteiskuvan.
Wilber sanoi: "Nyt haluan tavata kaksoseni."
Jossain vaiheessa he kysyivät: "Missä Carlos on?"
Sanoin, että hänellä on kiireitä. En sanonut, ettei hän voinut hyvin.
Olin utelias ja sanoin: "Haluan tavata Carlosin."
"Voimmeko mennä?"
Jorge soitti Carlosille: "Tulemme sinne."
Kysyin, miksi he tänne tulevat? Ei sellaisesta sovittu.
En halunnut tavata heitä enkä tietää asiasta mitään.
Sitten ovikello soi.
Manasin, että nyt he tulivat.
Jorge koputti oveen, eikä Carlos halunnut avata sitä.
Sisällä hän nauroi ja sanoi: "En avaa."
Kuka sen sitten tekee? Avaa nyt.
En halunnut avata ovea ja kohdata tätä.
Hän nauraa. Voi taivas.
Eikä!
Kun viimein tapasin Carlosin,
näin Wilberin peilikuvan.
Miten hän nauroi,
miten hän pani käden otsalleen yllättyneenä tapahtumista.
Olin laittaa harmaan hupparin.
Olin järkyttynyt.
Minulla on kaltaiseni veli. Kuin peilikuvani.
Siinä oli vähän… Naurua, vitsejä, hermostusta, epämukavuutta.
Voisi jopa sanoa iloakin.
Kun löytää jonkun,
joka on fyysisesti samanlainen kuin sinä, se on erikoista.
Ja vielä enemmän meidän iässämme, 25-vuotiaana.
Tunsin itseni huijatuksi.
En kasvanut veljeni kanssa.
Luulin, että veljeni on William.
25 vuoden jälkeen ilmestyy henkilö, jota en ole koskaan nähnyt,
ja hän on kaksoseni.
Olin vähän surullinen,
koska olisin halunnut olla kasvanut hänen kanssaan,
oman veljeni Carlosin kanssa.
Mutta myös Williamin kanssa.
Vaikka William ei ole veriveljeni,
hän varttui kanssani ja rakastan häntä kuin veljeä.
Täältä tulevat hirviöt.
Miten menee, söpöläinen? -Hymyile, Wilber.
Ihan luonnollisesti.
Sinä tulit, veli. -Lainaan häntä hetkeksi.
Totta kai.
Tähti saapuu.
Komea heppu.
Tapaamisen jälkeen aloimme puhua,
ja halusimme kertoa julkisuudessa siitä, mitä meille tapahtui.
Päätimme etsiä TV-kanavan,
joka haluaisi kuvata meitä.
Caracol kuvasi tarinamme Séptimo Día -ohjelmaan.
Se oli ensimmäinen kerta, kun tarinamme kerrottiin televisiossa.
Se oli epäilemättä yksi unohtumattomimmista tarinoista,
mitä olemme kertoneet Séptimo Díassa.
Materno Infantil -sairaalan vastasyntyneiden teho-osastolla sattui…
Olen toimittaja Juan Guillermo Mercado.
Etsin toimittajana epätavallisia tarinoita,
ihmisten tarinoita, tutkivia tarinoita.
Päädyn aina jälleennäkemistarinoihin.
Muistan sen kuin eilisen päivän.
Ohjelman tuottaja ja ohjaaja sanoi:
"Juan, tässä on tarina vauvana vaihtuneista kaksosista,
jotka löysivät toisensa 25 vuotta myöhemmin."
Sanoin, että elämme maagisen realismin maassa,
mutta tässä voi sanoa, että todellisuus on ylittänyt fiktion.
Kahdella identtisellä kaksosparilla -
on uskomaton yhteinen tarina.
Kummankin kaksosparin toinen poika päätyi väärään perheeseen.
He olivat samassa sairaalassa.
Nämä vauvat vaihtuivat, ja nämä päätyivät yhteen.
Siitä tarinamme alkaa.
Tervetuloa! -Kiitos.
Hei, Gigi. -Hei. Kiitos paljon. Jorge.
Carlos. -Carlos. Aloitimme väärällä jalalla.
Näin kuvan hänestä veljensä kanssa,
joka näytti minun veljeltäni.
Kuten yleisökin, aloin nauraa,
kun näin kuvan Wilberistä, kaksosestani.
Sitten hän lakkasi nauramasta, kun hän näki kuvan.
Vitsi oli ohi.
Olette tottuneet tähän.
Teidät kasvatettiin yhdessä kuin kaksoset, mutta ette ole kaksosia.
Sanottiin, että olemme erimunaiset kaksoset.
Niinpä tietysti. Onpa sekasotku.
JOULUKUU 1988
MATERNO INFANTIL -SAIRAALA
Tiesimme, että toinen kaksospari syntyi Bogotássa Materno Infantilissa -
ja kaksi muuta Vélezin sairaalassa Santanderissa.
Etsimme väestörekisteri- ja potilastiedot.
Löysimme Luz Marina Castron, Bogotán kaksosten äidin, tiedot.
Niitä oli vaikea saada, koska sairaala oli suljettu.
Sairaalaa ei enää ollut.
Potilaskertomuksista selvisi, että kaksoset syntyivät ennenaikaisesti,
seitsemän raskauskuukauden jälkeen.
Vahvistimme, että toisten kaksosten äiti Ana Delina -
oli synnyttänyt Vélezin sairaalassa 22. joulukuuta klo 22.00.
Voi sanoa, että vuonna 1988 -
kaksosten syntymäpaikkojen välinen etäisyys,
matka Santanderista Bogotáan, kesti maanteitse 12–14 tuntia.
VÉLEZIN ALUESAIRAALA
Toinen Santanderin kaksosista oli sairas.
Lauantaiaamuna noin kello 8 lääkäri sanoi:
"Toinen vauvoista on sairas."
Kysyin, mikä hänellä on.
Hän sanoi, ettei vauva lakkaa itkemästä eikä hän ole kakannut.
Hänet pitäisi lähettää Bogotáan.
Lääkäri kysyi, voiko joku lähteä hänen kanssaan.
Äitini lähti vauvan kanssa.
Sairas vauva siirrettiin isoäitinsä kanssa kauas Bogotáan asti.
Sairaalaan viemisen jälkeen hänestä kuitenkin huolehti täti.
Sunnuntaina siskoni, joka oli Bogotássa,
meni katsomaan vauvaa.
Vauva luovutettiin siskolleni, ja hän lähetti vauvan ja isoäidin kotiin.
Täti antoi vauvan isoäidille,
ja isoäiti toi hänet takaisin Santanderiin sairaalahoidon jälkeen.
Isoäidille annettiin väärä vauva. Hän ei tajunnut sitä. Tietenkään.
Vauvat olivat vastasyntyneitä.
Hän sai pienen vauvan, vei sen Santanderiin,
antoi sen äidille, eikä äitikään tajunnut erehdystä.
Vauva, joka syntyi Bogotássa,
vietiin Santanderiin ja kastettiin siellä William Cañas Velascoksi.
Vauva, joka syntyi Santanderissa,
oli viety Bogotáan, ja lähti tämän perheen kanssa.
Hänet kastettiin Carlos Alberto Bernaliksi.
Ei ole helppoa saada yhtäkkiä tietää, että elämäsi on ollut valhetta.
Tuntuu, että on elänyt jonkun toisen elämää,
tai että joku muu on elänyt sinun elämääsi.
Mikä psykologinen vaikutus tapahtumilla oli -
vaihtuneisiin kaksosiin? Entä heidän sisaruksiinsa?
Kuka oli vastuussa siitä, mitä oli tapahtunut?
ASIANAJAJA
Teimme alustavan analyysin,
ja huomasimme, että avoimia kysymyksiä oli.
Ongelma ei ole vain psykologinen tai tunteita koskeva,
vaan myös oikeudellinen.
Olemme vanhempamme, perheympäristömme, historiamme.
Tässä tapauksessa lapset vietiin vastoin tahtoaan -
elinympäristöön, joka ei ollut heidän omansa.
Nämä lapset syntyivät sairaalassa,
ja heidän olisi pitänyt saada asianmukaista huolenpitoa.
Tässä tapauksessa kaksosina, eivätkä he saaneet sitä.
Ehkä tärkein kysymyksemme oli,
oliko mahdollista selvittää, mitä sairaalassa oli tapahtunut.
Miten vaihtuminen tapahtui?
Koska kyseessä on erikoissairaala, vauvoja syntyi paljon.
Työtä oli paljon.
Potilaita tuli joka puolelta maata.
SAIRAANHOITAJA
Joskus piti panna kaksi vauvaa yhteen sänkyyn tai keskoskaappiin.
Kaksoset merkitään: "Kaksonen 1", "Kaksonen 2" ja "Sen ja sen lapsi".
Vauva Bogotásta, joka olisi ollut täällä lastensairaalassa,
oli Kaksonen 2, sairauskertomuksen mukaan.
Voi olla niin,
että vauvan ranneke on irronnut,
eikä sitä ole ilmoitettu.
En tosiaan tiedä,
mitä kaksosten vaihtumisessa on voinut tapahtua.
Vaihto ei ilmeisesti ollut tahallinen.
Siihen näyttää liittyneen jokin ulkoinen olosuhde, vahinko.
Käsitykseni mukaan toinen vauvoista oli sairas ja tarvitsi happea.
SAIRAANHOITAJA
Hänet siirrettiin lastensairaalaan.
Toinen jäi äidin luo.
Ranneke on voinut pudota.
Sairaanhoitaja tai lääkäri olisi silloin huomannut:
"Vauvan ranneke on irronnut, mutta kumpi vauvoista on kumpi?"
Ei se ole voinut tapahtua mitenkään muuten.
En usko, että tällaista vaihtoa on koskaan tehty tarkoituksella.
Ei koskaan.
Montako vauvaa näin isoon sairaalaan tulee vuosien kuluessa?
Montako kertaa näin on käynyt?
Montako ihmistä elää samassa tilanteessa tietämättä siitä?
Haluamme siis virallisesti sanoa,
että kukaan meistä täällä olevista ei ole ollut osallisena vaihtoon.
Se tapahtui ja… Valitettavasti.
Sitä ei voi kieltää, että se tapahtui Maternossa.
Tässä tapauksessa osa ongelmaa, lain näkökulmasta,
on se, ettei kukaan vastaa.
Kanteeseen vastanneet tahot -
ovat kaikki tavalla tai toisella sanoneet,
ettei heillä ole mitään tekemistä asian kanssa.
Silloin oli joulun aika. Juhlakausi.
Oli epäjärjestystä.
Hoitohenkilökunta oli hieman hajamielistä, koska oli joulu.
Juan Guillermon tutkimusten seurauksena -
sain tietää, etten ollut syntynyt Santanderissa,
vaan täällä Bogotássa.
Siellä vaihtuminen tapahtui. Minut vietiin Bogotásta Santanderiin.
Siellä minä kasvoin.
Paikassa, jossa… minun ei olisi pitänyt kasvaa.
Hän oli erilainen.
Kielsin sen aina.
Miksi hän oli erinäköinen.
Hoidin häntä niin kauan kuin... kunnes hän kasvoi isoksi.
Kunnes totuus paljastui.
Huolehdin hänestä yhä.
Sitten kysyin vanhemmista.
Jorge sanoi, "Äiti -
kuoli neljä, viisi vuotta sitten.
Isä ei asunut kanssamme, mutta hänkin on kuollut."
Se etten tavannut Bogotán äitiäni, oli vaikeaa,
koska olisin ainakin halunnut tervehdyksen, halauksen.
Hän oli minun vertani.
Vaikeinta oli saada tietää,
että ihminen, jota ihailin eniten, ei ollut biologinen äitini.
Että se ihminen, jonka ansiosta olet se, joka olet,
ei olekaan samaa verta.
Se oli isku tunteisiin ja myös egolle.
Ei ole helppoa, kun yhdessä hetkessä -
kaikki, mitä luulit olevasi,
ei tavallaan olekaan totta.
Tuntuu, että on varastanut elämän.
On jopa varastanut jonkun onnen.
Sulkeuduin -
maailmaan, jossa olin vain minä.
Yritin selvittää monia kysymyksiä.
Mitä jos olisin kasvanut siellä?
Mitä jos äitini olisi tavannut heidät?
Miten hän olisi reagoinut minuun? Olisiko hän hyväksynyt Williamin?
Tilanteen psyykkiset vaikutukset Williamiin ja Carlosiin olivat syvät.
Carlos, joka oli kasvanut Bogotássa mutta syntyi Santanderissa,
ei halunnut tunnustaa maalaista alkuperäänsä.
Paikka, jossa he kasvoivat, on maaseutua.
Täällä on toiminut aseellisia ryhmiä,
sissejä ja puolisotilaallisia joukkoja, jotka rahoittavat toimintansa huumeilla.
Santanderiin meno oli vaikeaa myös,
koska harva tiesi sisäisestä kamppailustani.
Että voisin edes hymyillä tuntemattomalle -
tai halata jotakuta, jota kohtaan en tuntenut kiintymystä.
Hän ei halunnut mennä La Paziin. Hän ei halunnut käydä äitinsä luona.
Hän ei halunnut tunnustaa häntä biologiseksi äidikseen.
Anita. -Tervetuloa. Kuinka voitte?
Tervetuloa. -Sanoin, että tulet.
Kun hän meni ensi kertaa Santanderiin, se oli hänestä liian syrjässä.
Hän ei viihtynyt siellä.
Ehkä syynä oli luottamuksen puute toisiin sisaruksiini -
ja äitiini ja isääni.
Se oli arka asia. 25 vuotta -
hän uskoi, että hänen perheensä, vanhempansa, olivat Bogotássa,
ja kun selvisi, ettei niin ollut,
se oli hänelle vaikeaa.
SANTANDERIN VANHEMMAT
Hän ei sano minua äidiksi, mutta ymmärrän. Hän kasvoi toisessa perheessä.
Hän ei sano minua äidiksi.
Jos Williamin oikea äiti yhä eläisi, ei hänkään kutsuisi tätä äidiksi.
Ymmärrän sen.
Hän voi hyväksyä sen, että minun äitini on hänen äitinsä, mutta…
Se on vaikeaa, koska hänellä oli äiti, joka kasvatti hänet.
Kun Luz Marina kuoli, hän kärsi paljon.
Hän suri äitinsä menetystä.
Me kaikki ymmärrämme sen,
koska vanhemmat ovat ne, jotka kasvattavat sinut.
Toisen naisen näkeminen äitinä, vaikka kyse olisi oikeasta äidistä,
on vaikeaa hyväksyä.
William oli tuskissaan.
Hän koki surua siitä,
ettei tuntenut biologista äitiään.
Hän kärsi paljon.
Hän sanoi, että muut, Carlos, sai tavata vanhempansa -
tutustua biologisiin vanhempiinsa. Hän ei.
Mikä on, William?
Päästän vain höyryjä. Tämä vaikuttaa minuun eniten, mutta…
Ei se mitään.
Itken, koska en voinut tavata omia vanhempiani.
Se ei ollut mahdollista.
Mutta se on Jumalan tahto.
Se oli kova isku Williamille.
Kun hän sai tietää, että hänen oikeat vanhempansa olivat kuolleet,
hän menetti ruokahalunsa.
William tuli hyvin surulliseksi,
kun sai tietää kasvaneensa perheessä, joka ei ollut hänen omansa.
Tietenkin hän alkoi miettiä elämäänsä.
"En tietenkään näyttänyt sisaruksiltani. En kuulu tähän perheeseen."
Tuntuuko sinusta, että tämä on muuttanut elämäsi?
En itke siksi, etten enää tuntisi heitä sisaruksikseni.
Kyse on enemmän adrenaliinista.
Muistan hyvin, etten saanut unta pariin kolmeen päivään.
Sekin oli vaikeaa, kun perhe ja läheiset ihmiset saivat tietää.
He tulivat juttelemaan siitä.
"Onko totta, ettet ole oikeasti Anan poika? Onko sinulla toinen äiti?"
Tädille, joka vei vauvan klinikalta,
tämä oli kamalaa. Tietenkin hän ajatteli,
että syy oli hänen. Hän oli vienyt väärän lapsen.
"Tämä on minun syytäni." Hänestä tuntui kauhealta.
Kun siitä kerrottiin minulle, itkin kuollakseni.
Ajattelin, että pikkuiseni jättää minut. William lähtee.
Niin ajattelin, että hän jättää meidät.
Carlos, he ovat kaikki sisaruksiani.
Sinun sisaruksiasi, mutta myös minun.
Olemme kaikki.
Kun sain tietää tapahtuneesta, minulla oli vaikeaa.
Alcira, Wilber, Efraín, Edgar ja…
Ancelmo.
Ajattelin, että menetän hänet.
VANHIN SANTANDERIN VELJISTÄ
Että hän ehkä lähtee.
Olisin menettänyt veljen, joka on ymmärtäväinen -
ja rakastava.
Olimme läheisiä.
On toinenkin veli. Millainen hän on?
Mietin, että mitä jos hän on… Hän voi olla kadun mies tai huijari.
Mietin sitä paljon.
Nämä ovat onnen kyyneleitä.
Jorgito, tule. Sinäkin olet veljeni. -Tule.
Sillä hetkellä sen näkeminen oli vaikeaa.
En halunnut mitään pahaa kenellekään.
Tämä kaikki oli odottamatonta.
Saimme tietää näistä asioista vähitellen. Se vain tapahtui.
En halunnut satuttaa ketään.
William oli niin surullinen, samoin hänen perheensä.
Ihmiset tunsivat syyllisyyttä.
Sanoin Lauralle jossain vaiheessa, ettei olisi pitänyt tehdä tätä.
Rouva, tiedän, että tämä on teille liikuttavaa.
Miten te olette kokenut tämän?
Aluksi oli surullista -
tietää, että poikani oli…
Olin kasvattanut pojan, joka ei ollut omani.
Kaikista lapsistani rakastin häntä eniten.
Koska hän jumaloi minua.
Hän oli aina kanssani. Hän tuli mukanani kaikkialle.
Hän tuli surulliseksi ja alkoi itkeä.
Sanoin hänelle, "Äiti, älä itke. Tai itke vaan ja lepää.
Mutta älä luule, että lähden nyt toiseen perheeseen."
Sanoin äidille, että pysyn täällä.
Teen ne työt, mitä täällä pitää tehdä,
ja jatkamme elämää eteenpäin.
"Jos ennen pidin teistä huolta 50-prosenttisesti,
nyt teen sen kaksin- tai kolminkertaisesti."
Miltä tuntuu?
Sydän hakkaa.
Kun tapasin heidät, Anita halasi minua. Hän rukoili puolestani.
Voin sanoa, että olin rauhallinen, koska minulla oli aina ollut äiti.
Hyvä äiti.
Esitteletkö heidät, Wilber?
Carlos, tässä ovat vanhempani. Sinun vanhempasi.
Carmenon halatessa tunteet olivat ristiriitaiset,
koska ensimmäistä kertaa elämässäni tunsin isällisen syleilyn.
Carmelo oli noin 190 senttiä pitkä. Entinen sotilas.
Kun näki niin vahvan ihmisen -
murtuvan nähdessään poikansa…
Jumala siunatkoon sinua, rakas poikani.
Herra siunatkoon sinua ja olkoon kanssasi, rakas poikani.
Joku kysyi minulta, kaipasinko isää.
Sanoin, ettei sellaista kaipaa, mitä ei ole koskaan ollut.
Mutta isällisen halauksen tunteminen oli minulle jotain uutta.
Se oli uusi tunne, ainutlaatuinen tunne.
Kesti 25 vuotta saada kokea isällinen syleily.
Se kosketti minua syvästi.
Sanotaan, että vain oma äiti on äiti,
kun taas isä voi olla kuka vaan.
Ensimmäistä kertaa tunsin isän halauksen.
Se oli jotain hyvin… Henkisesti hyvin tyydyttävää.
Älä itke. Tämä on Jumalan tahto.
Vaikka olemme olleet hyvin erilaisia lapsuudesta asti,
hän on veljeni.
Sillä hetkellä, kun puristin Williamin kättä,
tunsin hänen karismansa, hyvän energian.
Sitten näin enemmän itseäni, ja tunsin heti yhteyttä.
Minusta tuntui, sen lisäksi, että totuus oli selvinnyt,
että olin löytänyt oikean veljeni.
Halasimme hyvästiksi, ja sanoin, että rakastan häntä. Hänkin sanoi niin.
Silloin tapasimme ensimmäisen kerran.
Näin Carlosin reaktion.
Carlos käyttää joskus kovan jätkän naamaria,
mutta tiedän, että hän on herkkä.
Tajusin, että hän jollakin tapaa -
oli murtumassa. Hänestä tuntui pahalta.
Hän uskoi menettävänsä minut.
Yhtäkkiä pelkäsin, koska Jorge on sellainen,
että haluaisi luoda suhteen, jollaista minun kanssani ei ollut,
omien mieltymystemme vuoksi.
Sitten vertasin itseäni pieneen lapseen jolla on lelu, jota hän ei käytä,
ja joku vie lelun pois.
En halunnut menettää veljeäni.
Pelkäsin, että hän olisi mieluummin Williamin kanssa kuin minun kanssani.
Että hän sanoisi: "Et ole enää veljeni. Et voi korvata Williamia."
Päivää.
Mitä kuuluu? -Hyvää. Oi, olette identtiset!
Näytätte ihan samalta.
Minun ja veljeni hiukset leikattiin aina samalla tavalla,
mutta emme olleet samannäköiset.
Oliko teilläkin niin? -Mitä?
Leikattiinko sinun ja Carlosin hiukset samoin?
Kyllä.
Itse asiassa äiti vei meidät harjoittelijoiden parturoitavaksi,
ja oli helpointa ajaa meidät kaljuiksi,
niin seuraavaan kertaan kestäisi kauemmin.
Kun kasvoimme, meillä oli omat hiustyylimme.
Silloin aloimme eriytyä Carlosin kanssa.
Tuoda esiin omaa persoonaamme.
Mutta lapsena kävitte…
Ilmaisleikkuussa harjoittelijoiden luona.
Näytämmekö samalta?
Täysin. -Kuin kaksi marjaa.
Kyllä.
William ja minä aloimme jakaa asioita, pukeutua samoin.
Monet asiat, jotka Carlosin kanssa…
Jos olisin kysynyt, hän olisi varmaan suostunut,
mutta en kysynyt, koska hän oli niin vakava.
Cortito syöttää Tobónille, keskittää… Maali!
Carlos alkoi tervehtiä minua vakavammin. Karkeammin.
Koska hänestä tuntui pahalta.
Halusin, että hän voi paremmin. Mietin ja analysoin.
Mitä voin tehdä, että hänestä tuntuisi paremmalta?
Että hän ymmärtäisi, että välitän hänestä yhä?
Hän oli yhä veljeni.
Sopii täydellisesti laittaa hänet äidin kuvan viereen.
Olin varannut paikan siskoni kuvalle.
Näiden tapahtumien takia halusin antaa paikan Carlosille.
Halusin hänen tuntevan, että hän kuuluu yhä maailmaani.
Heti kun hän näki tatuoinnin, hän ymmärsi,
ja jotenkin hänen asenteensa muuttui.
Minusta tuntuu, että se auttoi häntä myös hyväksymään Williamin.
Kun tapasin Williamin, sanotaan, että eroja oli,
erimielisyyksiä molemmin puolin.
Puhuin asioista, joista en tiennyt mitään.
En asettunut Williamin asemaan.
"Sinä kasvoit kaupungissa, olet etuoikeutettu."
Hän sanoi, etten olisi pärjännyt maalla. Ettei minusta olisi ollut maaseutuelämään.
Niin kävi meille molemmille.
Ajan myötä opimme kuuntelemaan ja ymmärtämään,
että molempien elämässä oli hyvät ja huonot puolensa.
Suhteemme on nyt hyvä.
Olen hänen poikansa kummi. Olemme matkustaneet yhdessä.
Suhde on hyvä.
Vaikka minulla ei ole biologista sidettä Williamiin.
Paljon onnea vaan
Kävin heidän kodeissaan.
Kävin lihakaupassa. Kävin Carlosin ja Jorgen luona.
Aloin nähdä selvästi,
että heidän elämänpiirinsä olivat hyvin erilaiset.
Yhdet kaksoset olivat kasvaneet Bogotássa.
1980-luvun lopulla, kun vaihtuminen tapahtui,
kaupunki oli hankala ja väkivaltainen paikka.
Bogotá oli sota-aluetta.
Se saattoi olla synkintä aikaa, mitä pääkaupungissa on nähty.
Kaupungissa koulutus ja terveydenhuolto oli tietenkin saatavilla,
mutta ihmiset joutuivat kamppailemaan saadakseen ruokaa.
Sellainen oli Bogotán kaksosten tilanne.
He elivät perheessä,
jossa äiti, perheen pää, teki juuri sitä.
Hän kävi töissä joka päivä elättääkseen perheensä,
nämä kaksi poikaa ja isosiskon.
Koti oli vaatimaton.
Ei ollut ylellisyyksiä.
Mutta rakkautta oli paljon.
Äitini sanoi:
"En tarvitse miestä kasvattamaan lapsia. Minä pärjään yksin.
Se on vaikeaa ja olen joutunut tekemään töitä.
Joskus olen joutunut miettimään, miten saisin lapsille -
ainakin sokerijuomaa ja leipää."
Hän piti meistä aina huolta yksinään.
Hän kasvatti kolme lasta.
Hänellä oli se mentaliteetti,
että meidän tulee opiskella, jotta saamme elantomme.
Se on aitoa feminismiä.
Esimerkillään hän opetti meille humaaniutta, ihmisyyttä.
Jos hänen piti siivoustyön jälkeen -
mennä siivoamaan autoja tai pesemään pyykkiä -
huolehtiakseen perustarpeistamme, hän teki sen.
Vaikka meillä ei ollut isää, äiti yritti aina parastamme.
Hän oli aina hyvin rakastava.
Hyvin kiltti.
Vaikka äidillä ei ollut mitään omaa…
Hän teki palveluksia ilman mitään…
Hän teki niitä odottamatta mitään vastineeksi.
Usein hän ei saanut mitään vastineeksi, koska hän…
Anteeksi.
Hän oli niin kiltti.
Siksi monet rakastivat häntä.
Kun tapasin Williamin, näin, että hän on samanlainen.
Hän tekee samaa.
Kaikesta tapahtuneesta ymmärsin, että se voi olla geneettistä.
Millainen äiti oli.
En odottanut, että William olisi samanlainen.
14.7.1952 – 9.11.2009
Yhteiskunta sanoo, että olemme kaikki erilaisia.
Kun tapaamme kaksi ihmistä jotka ovat niin samankaltaisia,
se haastaa uskomme siihen, miten maailma toimii.
KAIKKI ON MAHDOLLISTA
Puhutaanpa kaksosista.
Kaksoset kääntävät aina katseet.
Kolumbialaisten kaksosten tarina -
on erikoisempi kuin ehkä mikään urallani kohtaamani tarina.
Olen tutkinut erillään kasvaneita ja vaihtuneita kaksosia.
PSYKOLOGI JA GENEETIKKO KAKSOSASIANTUNTIJA
En kuitenkaan ole koskaan nähnyt tällaista tapausta.
KALIFORNIAN OSAVALTION YLIOPISTO
Identtiset kaksoset ovat harvinaisia.
Että kahdet syntyivät päivän välein, parinsadan kilometrin päässä toisistaan,
yksi vauvoista vietiin parempaan sairaalaan keskoshoitoon -
ja vaihtui toisen identtisen kaksosen kanssa,
on hyvin poikkeuksellista.
Sellaisesta kokeesta tutkijat haaveilevat,
mutta se olisi epäeettistä.
En tiedä, voiko tätä kutsua kokeeksi,
jossa nähdään, millainen vaikutus vaihdolla on kaksosten kehitykseen -
ja siihen, miten he kohtaavat elämän…
GENEETIKKO
…elinolosuhteisiinsa ja geneettiseen taustaansa nähden.
En voi kutsua sitä kokeeksi, koska kokeet ovat aina valvottuja.
Aina on hypoteesi, joka pyritään todistamaan.
Tässä sattui vahinko,
ja näiden henkilöiden elämä mullistui.
Ja miten kukin heistä näkee elämänsä.
Lähdimme Bogotáan tutkimaan näitä kaksosia,
ja näin selvästi, että Jorge ja William ovat samanlaisia.
He ovat energisiä ja ulospäinsuuntautuneita.
Carlos ja Wilber ovat vetäytyvämpiä.
Heillä on samanlaisia kiinnostuksen kohteita.
Sen voi nähdä erilaisista ympäristöistä huolimatta,
ja heidän kasvuympäristönsähän olivat todella erilaiset,
mutta parit ovat hyvin samanlaiset.
Oletteko pelanneet Tejoa? -Kyllä. Ei paljoa.
Lapsena pelasimme urheilukeskuksessa, mutta emme näin isolla kentällä.
Se oli savea. Muistatko?
Joo, ja se oli satunnaista.
Ette siis osaa pelata. -Ei.
Tämä on sisarusteni suosikkilaji Santanderissa.
He voittavat tietenkin aina.
Yritän oppia, mutta… -Hän pesee meidät.
Meidän onnemme. Katsotaan, mitä saat.
Aloita sinä.
Katsotaan, mitä saat.
Sehän meni hyvin.
Näkeekö, että olen harjoitellut?
Jätetään Santanderin kaveri väliin.
Rauhoitu. -Olen Santanderista.
Heitän kuin pikkuveljeni.
Pelaa äläkä riitele. -Carlos aloitti.
Veri on vettä sakeampaa.
Olet kamala.
Saatat minut huonoon valoon, Carlitos.
Ei noin. -Pane parastasi.
Anna mennä, Wilber. -Hän tietää parhaiten.
Heitä, varpushaukka.
Hän tietää. -Heilauta kättä.
Katsokaa… -Huono heitto.
Onnistuit! -Osuma!
Ensitapaamisessamme oli erikoista -
ensimmäinen kysymys toisillemme.
Mikä meissä oli samanlaista ja mikä erilaista?
Fyysistä puolta lukuun ottamatta siis.
Esimerkiksi Wilber ja minä -
olemme hyvin siistejä, järjestys on meille pakkomielle.
Olemme vakavampia.
Olemme vähän enemmän…
Silloin olimme flirttailevampia.
Vakavampia, täsmällisempiä.
Jorge puhuu aina siitä, kun osti samanlaiset vaatteet kuin Williamilla.
Muistan hyvin, kun Wilber sanoi minulle:
"Aion matkia sinua. Mennään yhdessä ostoksille."
Menimme läheiseen kauppaan ostamaan vaatteita.
Hän sanoi: "Ruskeet kengät." Minä oikaisin: "Ruskeat."
Pilkkasin häntä.
Sitten myyjä pilkkasi häntä. Sanoin, että vain minä saan tehdä niin.
"Minulla on biologinen oikeus. Kunnioita häntä."
Me olemme seurallisempia,
karismaattisempia.
Näemme asiat aina parhain päin.
Vaikka olisi vaikeuksia, suhtaudumme asioihin positiivisesti.
Ilmaisemme enemmän tunteitamme sukulaisia kohtaan.
Me olemme varautuneempia.
Tunteissamme olemme pidättyväisempiä. Toisin kuin he.
Kaksosten välillä on erityinen yhteys.
Identtisillä kaksosilla on sama geneettinen perimä.
He ajattelevat, järkeilevät ja käsittelevät tietoa samalla tavalla.
He reagoivat maailmaan samalla tavalla. He näkevät asiat samoin.
Kun identtiset kaksoset kohtaavat ensi kertaa,
heille on helppoa ja vaivatonta -
muodostaa nopeasti suhde toisiinsa.
Näimme sen Jorgen ja Williamin ja Carlosin ja Wilberin tapauksessa.
Oli kuin he olisivat tunteneet aina, vaikka he tapasivat vasta.
Ota se, veli. -Jorge!
Satutit leukaani.
Heitä. Tänne. -Anna mennä!
Sukkana.
Peliä!
Heitänkö toisen? -Rauhassa.
Ota iisisti.
Sinne menee!
Pahus. -Uudestaan!
Wilber! -Tänne. Ei, Wilber.
Joo! -Hyvä, Wilber!
Siitä sait.
Geenit.
Geneettinen yhteys tarkoittaa kulttuuriyhteyttä.
Geeneillä on paljon painoa. Se on kiistatonta.
Mutta myös ympäristö, jossa ihminen kasvaa,
ja mahdollisuudet, joita hänellä on elämässään, vaikuttavat.
Geeneillä on vahva vaikutus.
Geenit vaikuttavat vahvasti älykkyyteen,
mutta on oltava mahdollisuuksia.
Kaikenlaisessa käytöksessä ja kaikenlaisissa sairauksissa -
sekä geenit että ympäristö vaikuttavat.
Geenien rooli on kuitenkin paljon odotettua tärkeämpi.
Jorge ja William olivat hyvin samanlaisia luonteeltaan.
Samoin Carlos ja Wilber luonteenlaadultaan,
tavoiltaan, mielenkiinnon kohteiltaan ja mieltymyksiltään.
Ympäristön vaikutus tässä tapauksessa oli hyvin selkeä,
koska se oli äärimmäinen.
Oli kaksi veljeä, joilla on koulutus, ja kaksi, joilla ei ollut.
Koulumatka kesti aamulla tunnin -
ja iltapäivällä tunnin takaisin.
Kun tuli koulusta kotiin, oli tehtävä kotitöitä.
Oli hankittava polttopuita.
Ei ollut kunnollista vesijohtoa, joka olisi tuonut vettä taloon,
joten sitä piti hakea lähimmältä vesihanalta.
Illalla sytytimme pienen kynttilän, joka oli lamppumme.
Kotonamme ei ollut sähkövaloa,
joten poltimme kynttilöitä.
90-luvulta 2000-luvulle -
sissijoukot hallitsivat täällä.
Vuoden 2000 tienoilla sissit alkoivat lähteä,
ja tänne tuli puolisotilaallisia joukkoja.
Silloin täällä harjoitettiin laitonta viljelyä. Kokaa.
Elämäntilanteemme pakotti meidät monta kertaa töihin kokapelloille.
Teimme sen pakosta, emme omasta halustamme.
Sanoin aina itselleni: "Tämä ei ole minua varten."
Minun piti kuitenkin odottaa, että täyttäisin 18.
Sitten liityin armeijaan päästäkseni pois.
Veljeni oli myös armeijassa.
Hän oli minua vanhempi.
Kohtalo määräsi, että hän menetti henkensä siellä.
Hän menehtyi 22-vuotiaana.
Minulle se oli… Se oli vaikeaa kaikille.
Tuolloin William ja minä ajattelimme vain kostoa.
Lapsena sanoimme: "Kun olen 18, menen armeijaan."
"Sitten kostamme veljemme kuoleman."
Kun William kertoi, että hän aikoi armeijaan,
ajattelin ensimmäiseksi, että hänetkin tapetaan.
Israel oli jo tapettu.
Äitini kärsi paljon, kun William lähti armeijaan.
Hän kysyi: "Äiti, annatko minun lähteä?"
Sanoin, etten sano kyllä enkä ei.
"En sano, mitä sinun pitää tehdä."
Pelkäsin, että hänetkin tapetaan.
"Se on oma päätöksesi." Hän sanoi: "Päästä minut.
Haluan armeijaan.
Haluan suorittaa asepalveluksen, ja sen jälkeen lähden Bogotáan."
Wilber saapui, kun olin ollut siellä neljä kuukautta.
Kun näin hänet univormussa, olin vähän kateellinen.
Sanoin vanhemmilleni, että minäkin lähden armeijaan.
Palvelimme Bolívarin eteläosassa.
Siellä me…
Meistä tuli läheisempiä.
Löysimme veljeyden. Lapsena riitelimme paljon.
Mutta siellä,
ehkä koska olimme vihollisalueella,
tunsin lähentyväni hänen kanssaan.
Lopulta en enää voinut jatkaa sotilasuraa ja lähdin armeijasta.
Tulin Bogotáan kummitädin luo.
Hän myi arepa-leipiä.
Hän opetti minulle, kuinka niitä tehdään, ja aloin työskennellä hänen kanssaan.
Laitoin myyntikojun. Myin arepa-leipiä kadulla.
Perheelle työskentely avasi minulle muita ovia.
Sitä kautta pääsin lihakauppaan.
Sitten hän rohkaisi Wilberiä.
Hän avasi tietä Wilberille -
ja kaikille muille, jotka halusivat tulla, mutta muut sisarukset eivät halunneet.
Ihmisellä on synnynnäinen geneettinen rakenne,
joka voi tehdä hänestä halukkaamman tekemään asioita.
Mitä kuuluu? Miten menee, Don Félix?
Williamilla ei ollut koulutusta, mutta hänellä oli intoa.
Hän meni kouluun ja opiskelemaan lakia,
ja hänestä tuli perustuslakioikeuden maisteri.
Hänellä oli samaa tarmoa kuin veljellään Jorgella.
Kun tiesin kaksoisveljieni tarinan,
että he olivat molemmat koulutettuja,
asetin itselleni tämän tavoitteen.
Haluan myös hyvän koulutuksen.
Mitä äijä?
Maksoin koulutukseni lihakaupassa ansaitsemillani rahoilla.
William, ystävä.
Miten voit? -Hyvin!
Hän on nyt asianajaja. Hän on erikoistunut, hyvin päättäväinen.
Kiinni veti, Feiser. -Kiitos, ystävä.
Siunausta. -Siunausta kaikille.
Hei. -Nähdään.
Kaikista äitini lapsista, joiden kanssa kasvoin,
olen ainoa, jolla on tutkinto. Tällä hetkellä.
Sain lakitutkintoni.
Sain myös mahdollisuuden erikoistua perustuslakiin,
ja silloin päätin palata tänne La Paziin.
Minut valittiin vaaleissa kaupunginvaltuustoon.
PUHEENJOHTAJA
Työskennellessäni siellä -
voin auttaa monia perheitä, jotka haluavat päästä eteenpäin,
kuten minä olen tehnyt.
Olen verotukseen erikoistunut kirjanpitäjä -
ja olen suorittanut lisäopintoja.
Työskentelen ammattiliiton varatalousjohtajana.
Työn lisäksi pidän urheilusta.
Harrastan koripalloa, uintia ja crossfitiä.
Työskentelen tällä hetkellä lihanleikkaajana.
Pidän työstäni ja olen tyytyväinen työpaikassani.
Haaveenani on oma yritys, olla itsenäinen -
ja päästä eteenpäin. Olen järkevä.
On pidettävä mieli avoimena ja ymmärrettävä,
että elämä voi muuttua hetkessä.
Siihen aikaan pidin itseäni "ainutlaatuisena".
Ettei ollut ketään kaltaistani, ja olin paras.
Elämä kuitenkin näytti rajusti, ettei niin ollut.
Se näytti, etten ole ainutlaatuinen,
ja toi elämääni jonkun täsmälleen kaltaiseni.
Opin siitä.
Nyt kun joitakin vuosia on kulunut,
ja näkee heidän hyvät suhteensa, Jorgen ja Williamin, Carlosin ja Wilberin,
koen tyydytystä.
Se, mitä teimme, oli oikein, enkä kadu sitä.
Kiitos, herra Ciro! -Kiitos.
Tähänkö? -Niin.
Hei, äiti!
Vitsi.
Sulje ovi. -Kiitos.
Anita-rouva. -Carlitos, mitä kuuluu?
William ei halunnut kertoa. Nuhtele häntä.
Hei, Carlitos. Hei, William! -Miten voit, äiti?
Hei, poika. Mitä kuuluu? -Hyvää.
Nämä neljä veljestä, erityisesti William ja Carlos,
olivat shokissa, kun he saivat tietää tapahtuneesta.
He olivat kasvaneet väärissä kodeissa.
On hienoa, että kaikki veljekset ovat löytäneet toisensa.
He ovat nyt nelikko.
He rakastavat toisiaan, ja voimme oppia siitä.
Tämä laulu on omistettu Doña Anitalle ja Doña Luz Marinalle,
kahdelle äidille, jotka synnyttivät neljä poikaa.
Se menee näin.
Nyt kerron tarinan Jossa paljon tapahtui
Tavattomia asioita, jotka unohdu ei
Kaksosten tarinan Koko Kolumbia kuuli
Kuinka joulukuussa 88
Neljä poikaa syntyi Polkuaan aloittamaan
Erehdys sairaalassa Heidän elämänsä muutti
Nyt kaikki neljä poikaa Toisilleen ovat rakkaat
On veljeksiä nyt neljä Eikä heitä erottaa voi
Kaksi äitiä Heidät maailmaan toi
Wilber ja Carlos syntyivät täällä
La Pazissa, Santanderissa Kauniissa kylässä
Täällä väki on nöyrää Mutta optimistista
Nyt kymmenen vuotta myöhemmin -
kysyn itseltäni joka päivä, mitä meille tapahtuu.
Olen aina avoimin mielin.
Nykyään minulla on kaksi veljeä enemmän.
25 vuotta myöhemmin Jorgen ystävä kerran
Suuresti hämmästyi Williamin tavatessaan
Silloin paljastui koko tarina Joka nyt tunnetaan
Tänään ylpeinä yhdessä Pojat nauttivat elämästä
Sanoivat vanhemmat: "Perheemme on kasvanut"
Pojat ovat nyt La Pazin ylpeys Eikä tämä tarina unohduksiin jää
He ovat nyt La Pazin ylpeys Eikä tämä tarina unohduksiin jää
Tekstitys: Teija Kuivalainen