Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫כשהייתי כבר מבוגר, חלמתי שיש לי תאום זהה.‬
‫התעוררתי סקרן, חשבתי,‬
‫"יהיה כל כך מגניב אם יהיה לי תאום זהה."‬
‫ואז קרה משהו בלתי נתפס.‬
‫משהו שלא האמנתי שיכול לקרות‬ ‫אלמלא הוא היה קורה לי.‬
‫ראיתי את שתי התמונות בטלפון שלי‬ ‫והייתי בהלם.‬
‫הם היו זהים. "אני לא מאמינה!"‬
‫"הוא נראה בדיוק כמוני."‬
‫הכול התהפך, לא הבנתי מה קורה.‬
‫זה פשוט יוצא מן הכלל.‬
‫זה מסוג הניסויים‬
‫שמדענים חולמים עליהם,‬ ‫אבל לא יכולים לערוך מבחינה אתית.‬
‫בשלב מסוים חשבתי שהחיים שלי הם שקר.‬
‫זה היה כמו לגלות חיים כפולים.‬
‫אתה מאמין באופרות סבון?‬
‫כי אחרי זה החיים שלכם ישתנו.‬
‫אף אחד לא יודע עם איזה כאב אתה חי.‬
‫לא הייתה לי זכות לשנות לאנשים את החיים.‬
‫לא קל להתעורר יום אחד‬ ‫ולגלות שהחיים שלך הם שקר.‬
‫באמת לא ידעתי באיזה צד של המראה אני.‬
‫- תאומים בהחלפה:‬ ‫המקרה המדהים של האחים מבוגוטה -‬
‫- בוגוטה‬ ‫קולומביה -‬
‫אני חורחה ברנל.‬
‫נולדתי בבוגוטה ב-21 בדצמבר 1988.‬
‫עבדתי בחברה שמייצרת הידרוקרבון,‬
‫שם הייתה לי ידידה בשם לאורה.‬
‫יום אחד לאורה אמרה לי, "היי. מה שלומך?‬
‫"ראיתי אותך באזור שלי." שאלתי, "מתי?"‬
‫היא אמרה, "בסופ"ש האחרון."‬
‫אמרתי, "אבל לא הייתי בקנדי."‬ ‫היא אמרה, "באמת, ראיתי אותך."‬
‫כל זה התחיל‬
‫בגלל מפגש על האש של עובדי החברה,‬ ‫שג'אנת ואני הלכנו אליו.‬
‫שאלו אם אני יכולה לקנות את הבשר.‬ ‫ג'אנת אמרה לי, "אל תדאגי.‬
‫"לבן דוד של חבר שלי יש אטליז‬ ‫והוא יכול לעזור לנו.‬
‫"הוא ייתן לנו בשר מצוין במחיר מעולה." טוב.‬
‫אז נכנסנו לאטליז‬
‫וראינו שם את ויליאם שהכין לנו את ההזמנה.‬
‫לאורה הייתה בהלם כשראתה את ויליאם.‬
‫ראיתי את הקצב והוא נראה‬ ‫בדיוק כמו החבר שלי לעבודה, חורחה.‬
‫הייתי בהלם.‬
‫"ג'אנת, אני עובדת איתו!" אמרתי, "היי!"‬ ‫ניסיתי להגיד שלום לקצב.‬
‫הוא הסתכל עליי במבט אדיש.‬
‫היא הלכה משם במחשבה שזה אני,‬ ‫ולא רציתי להגיד שלום.‬
‫תמיד הנחתי שחורחה התבייש להגיד שלום,‬
‫כי זיהיתי אותו כשהוא עבד באטליז.‬
‫זה מה שחשבתי.‬
‫היא התעקשה. היא אמרה לי,‬
‫"היי, אתה מתבייש להגיד שאתה עובד באטליז?"‬
‫אמרתי, "לא הייתי מתבייש,‬ ‫אבל אני לא עובד באטליז.‬
‫"זה לא אני."‬
‫לא ייחסתי לזה הרבה משמעות.‬ ‫עדיין לא האמנתי.‬
‫הוא אמר לי שיש לו אח. לא זהה, אבל תאום.‬
‫אז אמרתי, "אז זה הבחור שראיתי."‬
‫והוא אמר, "לא נראה לי.‬ ‫אנחנו לא ממש דומים."‬
‫המשכתי להציק לו הרבה זמן לגבי התאום שלו.‬
‫גם העלינו ספקולציות.‬
‫בשלב מסוים הוא אמר לי,‬ ‫"מה אם יש לי אח אבוד איפשהו?‬
‫"אח שאבא שלי לא סיפר לנו על קיומו."‬
‫בהמשך ג'אנת באה לעבוד בחברה.‬
‫לא אמרתי לה שלום כי לא הכרתי אותה,‬
‫אבל שמתי לב שלפעמים כשהייתי מגיע,‬
‫היא הייתה בוהה בי.‬
‫ראיתי את חורחה בחברה ואמרתי, "אלוהים!"‬
‫אמרתי ללאורה,‬
‫"הוא ממש דומה לוויליאם,‬ ‫אבל ברור שהוא לא ויליאם."‬
‫אני לא יודעת אם זה… זה היה כמו חלום.‬
‫ופתאום זה עורר בי סקרנות.‬
‫ידעתי שוויליאם נולד בדצמבר,‬
‫אז שאלתי את לאורה,‬ ‫"את יודעת מתי יום ההולדת של חורחה?"‬
‫יש לנו לוח ימי הולדת בעבודה.‬
‫אמרתי לה, "אני אברר. קלי קלות."‬
‫הלכתי והסתכלתי על הלוח ובאמת,‬
‫גם הוא נולד בדצמבר.‬
‫- יום הולדת שמח! -‬
‫- 21 בדצמבר - חורחה -‬
‫אז אמרתי, "נראה לי שקורה פה משהו מוזר."‬
‫יום אחד ג'אנת אמרה לי,‬
‫"היי, יש לי תמונה של ויליאם מהאטליז.‬
‫"תוכלי להראות אותה לחורחה‬ ‫ולראות מה הוא אומר?"‬
‫היא באה אליי, ידיים מאחורי הגב,‬
‫עם הטלפון ביד, ואמרה,‬ ‫"אתה זוכר את מה שסיפרתי לך,‬
‫"על הבחור שחשבתי שהוא אתה?‬
‫"זה בהחלט לא היית אתה.‬
‫"אבל אתה מוכן לראות את הכפיל שלך?"‬
‫"אראה לך את התמונה."‬ ‫הוא אמר, "בואי נראה את התאום שלי."‬
‫כשראיתי אותו, הוא כזה…‬
‫הוא היה לגמרי… כלומר, בהלם.‬
‫מן הסתם הייתי מופתע,‬
‫כי ראיתי מישהו שבאמת נראה כמוני. זהה.‬
‫הוא התחיל לשאול את שאר העובדים‬ ‫שעברו לידנו,‬
‫"איך אני נראה בתמונה הזאת?"‬
‫והם אמרו, "אתה נראה טוב. כן. נהדר." מגניב.‬
‫בואי נשאל עוד מישהו.‬ ‫"איך אני נראה בתמונה הזאת?"‬
‫אז הוא אמר, "את מבינה‬ ‫שאף אחד לא קולט שזה לא אני?"‬
‫אמרתי לחבר,‬
‫"תסתכל על התמונה הזאת,‬ ‫תגיד לי מה אתה חושב."‬
‫הוא הסתכל ואמר, "מה? זה אתה עם כמה חבר'ה."‬
‫אמרתי, "זה הקטע המוזר, זה לא אני בתמונה."‬
‫הוא הסתכל שוב ואמר לי,‬
‫"אבל הוא נראה בדיוק כמוך."‬
‫אחרי שעה ירדתי ושאלתי אותה,‬
‫"את יכולה להשיג לי את השם שלו,‬ ‫כדי שאוכל לברר לגביו איפשהו?‬
‫"פייסבוק או משהו?"‬
‫היא אמרה, "תחפש את ויליאם קניאס ולסקו."‬
‫התחלתי לחפש אותו ולהסתכל עליו,‬ ‫ולעבור תמונה אחרי תמונה.‬
‫והייתי בשקט, הסתכלתי על תמונה,‬ ‫ניתחתי אותה לחלוטין.‬
‫מצאתי כמה תמונות שבהן הוא היה‬ ‫בלי השפם שראיתי בתמונה הראשונה.‬
‫הוא פשוט נראה כמוני.‬
‫אז… התחלתי להתחרפן.‬
‫גם חשבתי, "משהו קורה פה."‬
‫כשחשבתי שראיתי הכול‬ ‫ושום דבר אחר לא יכול לקרות…‬
‫נתקלתי בתמונה שבאמת שינתה הכול.‬
‫זו שבאמת יצרה תפנית מוחלטת בסיפור.‬
‫מישהי שהייתי אוכלת איתה‬ ‫צהריים במשרד כתבה לי,‬
‫"אנחנו מסתכלים על התמונות‬ ‫של בן דוד של חבר שלך,‬
‫הוא נראה בדיוק כמו חורחיטו."‬
‫ואמרתי, "באמת? את יודעת מה מוזר?‬
‫"לוויליאם יש תאום שבכלל לא דומה לו."‬
‫היא אמרה, "גם לחורחיטו."‬
‫ואני אמרתי, "יש לך תמונה‬ ‫של חורחה עם התאום שלו?"‬
‫"אשלח לך תמונה של ויליאם עם התאום שלו."‬
‫כשראיתי את שתי התמונות‬ ‫בטלפון שלי, חשבתי,‬
‫"אלוהים. הם שני זוגות תאומים והם…"‬
‫מעורבבים.‬ ‫-"הם מעורבבים."‬
‫לא הייתה רק בעיה אחת.‬
‫היו שתיים.‬ ‫-אלא שתיים.‬
‫בעיה אחת, גדולה מכפי שחשבנו.‬
‫מייד שלחתי אותן ללאורה ואמרתי,‬
‫"אלה שני זוגות תאומים שהוחלפו."‬
‫הייתי בהלם. זה היה מדהים.‬
‫לא האמנתי למראה עיניי,‬
‫כי בתמונה ההיא היה מישהו זהה לאחי.‬
‫אז לא הפסקתי לבהות בתמונה וחשבתי, "מי זה?"‬
‫ובאחת התגובות נכתב,‬
‫"אחים בלתי נפרדים."‬ ‫אבל היה כתוב "אחים".‬
‫ואז חשבתי, "משהו קורה פה.‬
‫"מה זה? עולם מקביל? עולם מראה?"‬
‫אני לא יודע. הרגשתי מבולבל מאוד.‬
‫אפילו עלתה לי מחשבה‬
‫שהחיים שלי הם פארסה או שמשהו קורה פה.‬
‫כי לא ידעתי מי אלה. הייתי מבולבל והמום.‬
‫והתחלנו לשאול שורה של שאלות‬
‫על דברים שעשויים להצביע על כך שהם אחים.‬
‫תאומים.‬
‫שהם הופרדו מסיבה כלשהי.‬
‫וכמובן, התחלנו בהתאמת תאריכי יום ההולדת.‬
‫אבל כמה מהדברים לא התאימו,‬ ‫למשל מקום הלידה.‬
‫הם נולדו בסנטנדר.‬
‫אבל לא הבנתי. איך הם נולדו בסנטנדר?‬
‫- ג'אנת: חורחה נולד בסנטנדר?‬ ‫לאורה: בוגוטה, נראה לי. -‬
‫- ג'אנת: את בטוחה? -‬
‫ולאורה אמרה לי, "לא, הוא לא נולד בסנטנדר."‬
‫ואני כזה, "נכשלנו. לא."‬
‫אז שאלתי את החבר שלי,‬
‫"היי, אתה יודע אם לקחו אותם‬ ‫לבוגוטה מסיבה כלשהי?"‬
‫הוא אמר, "נראה לי שכן. אשאל את ויליאם."‬
‫- לה פאס‬ ‫סנטנדר, קולומביה -‬
‫מספיק, קונצ'יטה.‬
‫קוראים לי ויליאם קניאס ולסקו.‬
‫ג'אנת הייתה מבקרת באטליז שעבדתי בו.‬
‫התחלתי לנתח את זה ולשאול את עצמי‬ ‫את השאלות שג'אנת שאלה אותי.‬
‫התחלנו לחקור,‬
‫כי תמיד חשבתי שנולדתי בסנטנדר,‬
‫וגדלתי בסנטנדר.‬
‫מתברר שנולדתי בסנטנדר, ולקחו אותי לבוגוטה.‬
‫התקשרתי לדודה שלי ושאלתי,‬
‫"דודה, את יודעת לאיזה בית חולים‬ ‫לקחו אותי בבוגוטה?"‬
‫והיא אמרה לי,‬
‫"כן, לקחו אותך למטרנו אינפנטיל."‬
‫- בית חולים מטרנו אינפנטיל‬ ‫משרד קבלה -‬
‫ג'אנת קיבלה את המידע על זוג התאומים השני,‬ ‫איפה הם נולדו.‬
‫הם נולדו בסנטנדר,‬
‫אבל התברר שאחד מהם חלה בסנטנדר,‬
‫כי הם נולדו בחודש השביעי.‬
‫אז אחד מהתאומים נלקח לבוגוטה‬ ‫כשהוא חולה מאוד,‬
‫והוא הגיע בדיוק לאותו בית חולים,‬ ‫מטרנו אינפנטיל.‬
‫כשגילינו את זה, אמרנו,‬
‫"לא, זהו זה. ברור שזה קרה בבית החולים.‬
‫"אין יותר מה לעשות."‬
‫הלכתי הביתה. קרלוס היה שם.‬
‫הוא צפה בטלוויזיה. הגעתי.‬
‫אני קרלוס אלברטו ברנל קסטרו. אני בן 34.‬
‫דיברתי בטלפון כשחורחה הגיע מהלימודים,‬
‫הוא אמר לי לנתק, שאנחנו צריכים לדבר.‬
‫ואני יודע שחורחה… לא קצת.‬ ‫הוא אוהב מאוד לעשות מתיחות.‬
‫הוא בדחן גדול,‬
‫אז שאלתי על מה הוא צריך לדבר,‬ ‫אמרתי שאני עסוק.‬
‫אמרתי, "מה שלומך, קרלוס? בסדר?‬
‫"אתה מאמין באופרות סבון?"‬ ‫והוא אמר לי, "מה קרה?"‬
‫ברצינות כזאת, כזה הוא.‬
‫ואמרתי, "מה קרה? דבר ברור."‬
‫"אתה מאמין באופרות סבון?" הוא אמר, "לא."‬
‫אמרתי, "אני עומד להראות לך משהו,‬ ‫תגיד לי מה אתה חושב."‬
‫אמרתי, "מה? חורחה, תפסיק להציק לי.‬ ‫אני עסוק, תספר לי."‬
‫"כי אחרי זה החיים שלך ישתנו."‬
‫אמרתי את זה בזמן שאני צוחק,‬ ‫אבל עמוק בפנים הייתי רציני.‬
‫ידעתי מה אני אומר לו.‬
‫פתחתי את הפייסבוק‬ ‫והראיתי לו את הפרופיל של ויליאם.‬
‫הראיתי לו את התמונות,‬ ‫הוא טמן את הראש בידיים,‬
‫הוא צחק, הוא התייחס לזה כבדיחה.‬ ‫הוא אמר, "הבחור הזה נראה בדיוק כמוך."‬
‫אמרתי, "מה זאת אומרת, כפיל?"‬
‫"אני לא יודע מה היה יכול לקרות,‬ ‫אם לאבא היה עוד בן מהצד."‬
‫אמרתי, "עדיין לא הראיתי לך‬ ‫את התמונה הכי טובה."‬
‫הייתה תמונה שבה הוא היה עם אדם אחר,‬
‫עם בחור אחר,‬
‫והוא פשוט היה בהלם.‬
‫ברגע שהוא ראה את התמונה ההיא,‬ ‫הוא הפסיק לצחוק.‬
‫הוא שאל אותי,‬ ‫"מאיפה השגת את זה? מי אלה?"‬
‫הבחור שנראה כמו אחי היה בתמונה‬
‫עם בחור שנראה כמוני.‬
‫אז נגמר הכיף, נגמרה הבדיחה‬ ‫והלכתי לחדר שלי.‬
‫שם התחלתי לחקור.‬
‫נהייתי נוסטלגי מאוד.‬
‫פרצתי בבכי.‬
‫חזרתי לחדר של חורחה. חיבקתי אותו.‬ ‫אמרתי לו שאני אוהב אותו מאוד.‬
‫זו מחווה חריגה מאוד מבחינתי.‬
‫עשיתי את זה רק כשהייתי שיכור.‬
‫בפעם הראשונה אמרתי לו‬ ‫שאני אוהב אותו בפיכחות.‬
‫הוא אמרתי, "תפסיק. תניח לזה.‬
‫"אל תתחיל לחקור. אל תעשה את זה.‬
‫"תרפה מזה."‬
‫הסקתי מייד שאם מישהו הוחלף, זה אני.‬
‫מבחינה פיזית אחי היה דומה מאוד לאחותי,‬
‫הוא היה דומה מאוד לאימא שלי, ומצד שני‬
‫אני תמיד הייתי שונה מהן.‬
‫ברור שהפחד הכי גדול שלי היה‬
‫שהמשפחה שלי מבוגוטה תדחה אותי.‬
‫הם יגידו, "אתה כבר לא הילד שלנו פה.‬
‫"אתה לא הבן של לוס מרינה.‬ ‫אין לך מה לחפש פה."‬
‫צצו שאלות קשות,‬
‫והיה קשה עוד יותר להשלים עם התשובות.‬
‫לא היה קל להתמודד‬
‫עם העובדה שאני לא האח של מי שחשבתי,‬
‫ואני לא הבן של מי שהכי הערצתי בעולם.‬
‫עמוק בפנים ידעתי שאמשיך לחקור.‬
‫הוא לא רצה, אבל אני רציתי‬ ‫לרדת לשורש העניין‬
‫ולברר מה קורה פה.‬
‫לפעמים לאורה ואני חשבנו,‬
‫"מה אם הדבר הזה ייגמר בצורה ממש טראגית?‬
‫"אחד מהם עלול להתאבד."‬
‫אז בהתחשב בכל זה, מבחינתנו זה היה…‬ ‫נורא, באמת.‬
‫"מתי נהייתי מעורבת בזה? חבל ששאלתי בכלל.‬
‫"חבל שהתערבתי."‬
‫כי לא ידענו מה יקרה.‬
‫לא ידענו איך הם יגיבו‬ ‫כשהם יסתכלו זה על זה.‬
‫המשפחות, חשבתי המון על האימהות שלהם.‬
‫אמרתי לבעלי, ריכלתי,‬ ‫"תאר לעצמך שזה היה קורה לך."‬
‫הוא אמר, "איך את מעזה להגיד שהם הוחלפו?"‬
‫אמרתי, "תסתכל על הראיות ועל התמונות."‬
‫הוא התעקש שלא אעשה דבר,‬ ‫ושמשהו רע עלול לקרות,‬
‫שאני עלולה לשנות לאנשים את החיים‬ ‫ואין לי שום זכות לעשות את זה.‬
‫כן, ברור שהוא צדק, אבל לא, אני…‬ ‫המשכתי הלאה.‬
‫אחרי התמונה השנייה החלטתי להתקשר לג'אנת‬
‫ולבקש ממנה את מספר הטלפון‬ ‫של הבחור שנראה זהה לי.‬
‫אני זוכר היטב‬
‫שכשהטלפון התחיל לצלצל,‬ ‫לא ידעתי איך לדבר איתו בכלל.‬
‫הלב שלי פעם כל כך מהר,‬
‫כי ידעתי שמעבר לקו יש אדם זהה לי,‬
‫אבל לא ידעתי איך הוא ידבר, מה הוא יגיד לי.‬
‫ידעתי שזה הוא. עניתי.‬
‫אמרתי, "מה קורה, אחי? מה אתה עושה?"‬
‫כששמעתי את הקול שלו, לרגע חשבתי‬
‫שאנחנו לא זהים.‬
‫הרגשתי שאני מדבר עם אדם אחר, שהוא לא אני.‬
‫הוא דיבר חלש מאוד, "שלום, מה שלומך?‬
‫"אני ויליאם מהאטליז. הראו לי תמונות שלך."‬
‫ופתאום אמרתי, "היי, איפה נוכל להיפגש?‬
‫"כבר יש פה יותר מדי צירופי מקרים,‬
‫"ואני רוצה להיפגש איתך ולראות מה קורה פה."‬
‫אמרתי, "בטח! איפה ניפגש?‬
‫"כנסיית לורדס, טוב? יודע איפה היא?"‬
‫"כן. אני יודע איפה היא."‬
‫אמרתי, "טוב. בערב? בערך ב-21:00?"‬
‫"כן, אדוני."‬
‫ואז הוא אמר לי שהוא יכול להיפגש בערב.‬
‫שאלתי, "אתה בא לבד?"‬ ‫הוא אמר, "כן, אני בא לבד."‬
‫אמרתי, "גם אני בא לבד." אמרתי לו את זה.‬
‫אמרתי, "אתקשר לקרלוס‬ ‫ואגיד לו שאני הולך להיפגש איתו,‬
‫אולי הוא יבוא איתי."‬
‫אמרתי, "מה אתה עושה?‬ ‫אני הולך להיפגש איתו היום. בוא."‬
‫אני זוכר שהוא אמר בין היתר,‬ ‫"אמרתי לך להרפות מזה."‬
‫אבל… כבר עמדתי להיפגש איתו.‬
‫הוא אמר שהוא הולך להיפגש עם אחד מהם,‬ ‫ושאל אם אני רוצה לבוא.‬
‫אמרתי, "לא, אני לא יכול.‬ ‫אני עובד על התזה שלי. אני לא יכול ללכת."‬
‫יכולתי אבל לא רציתי.‬
‫הוא אמר, "אני לא הולך,‬ ‫ועדיף שגם אתה לא תלך."‬
‫אמרתי, "בחייך. לא יקרה שום דבר."‬
‫"לא. אני לא הולך. יש לי מטלות ואני עסוק."‬
‫כשהוא החליט להיפגש איתם,‬
‫לא רציתי, לא רציתי להתמודד עם מציאות חדשה.‬
‫לא רציתי להתמודד עם המצב הזה.‬
‫פחדתי מדחייה.‬
‫כיוון שהוא התעקש להיפגש איתו,‬
‫מן הסתם לא יכולתי לבטל את ההחלטות שלו,‬
‫אז אמרתי לו, "אני סומך עליך,‬ ‫רק תיזהר ותעדכן אותי."‬
‫אני וילבר קניאס ולסקו.‬ ‫נולדתי בוולס, סנטנדר.‬
‫גדלתי בלה פאס עם ויליאם.‬
‫הוא היה אומר שאנחנו תאומים זהים.‬
‫ויליאם עבד בקנדי.‬
‫הוא התקשר וביקש ממנו לבוא לשם,‬ ‫אמר שהוא צריך אותי דחוף.‬
‫הגעתי לחנות. בירכתי אותו לשלום.‬
‫אז הוא הראה לי תמונה‬ ‫של בחור שזהה לוויליאם.‬
‫ולידו היה בחור אחר,‬
‫שזהה לי. ובחורה.‬
‫כל מה שיכולתי להגיד זה,‬ ‫"ויליאם, אתה אחי עד המוות,‬
‫"ושום דבר לא ישנה את זה."‬
‫זה כל מה שיכולתי להגיד באותו רגע.‬
‫להיות תאום, מלבד הדמיון הפיזי,‬
‫זה כמו שיש לך כפיל דם, כפיל בחשיבה, בטעם.‬
‫ומעולם לא הרגשתי את זה עם וילבר.‬
‫תמיד רבנו.‬
‫ההורים שלנו ניסו להלביש אותנו באותם בגדים,‬
‫אבל לא היינו דומים.‬ ‫מעולם לא הבנו זה את זה.‬
‫כשהיינו רבים, הרגשתי בתוכי,‬
‫"אני רוצה שיהיה לי מישהו שזהה לי."‬
‫הרגשתי‬
‫שהתאום שלי צריך להיות כמוני.‬
‫לחורחה ולי היה טעם שונה.‬ ‫לא אהבנו להתחלק בדברים.‬
‫הוא אהב כדורסל, אני אוהב כדורגל.‬
‫הוא אוהב היפ הופ וראפ, אני אוהב רוק.‬
‫אז לאט לאט הדרכים שלנו התפצלו.‬
‫התקשרתי לווילבר כדי לספר לו,‬
‫"וילבר, קבעתי פגישה עם בחור שזהה לי."‬
‫אז הוא ענה, "ויליאם, אתה אחי עד המוות,‬
‫"אבל אני לא בא איתך."‬
‫ואמרתי, "גם אם אתה לא בא, אני הולך."‬
‫כשהוא ראה שאני עומד ללכת,‬
‫הוא אמר, "חכה. אני בא."‬
‫"אני חושש שתלך לבד כי זה מסוכן.‬
‫"זו עלולה להיות מלכודת."‬
‫זו עלולה להיות מלכודת כדי לשדוד אותו,‬ ‫אין לדעת.‬
‫אני זהיר מאוד בדברים האלה.‬
‫עלינו למונית ונסענו לכיוון כיכר לורדס.‬
‫מן הסתם דיברנו על זה בכל הנסיעה.‬
‫איך זה יהיה,‬ ‫על הבחור שאני עומד להיפגש איתו.‬
‫הנסיעה לכנסיית לורדס הייתה כמו נצח בשבילי.‬
‫זה נראה רחוק מאוד‬ ‫כי הייתי מהורהר, לחוץ ומודאג מאוד.‬
‫וויליאם לא הפסיק לדבר. הוא לא סגר את הפה.‬
‫חשבתי, "אנחנו לא יודעים מי זה.‬ ‫מי יודע אם זה הוא?"‬
‫כשהלכתי ללורדס,‬
‫נתקלתי בחבר ממש טוב שלי מהלימודים.‬
‫בירכתי אותו לשלום.‬
‫אמרתי, "אחי, קרה איזה קטע. רוצה לבוא?"‬
‫והתחלתי לספר לו את הסיפור.‬
‫מעולם לא הסברתי את הסיפור בצורה תמציתית‬ ‫כמו באותם שלושה בלוקים.‬
‫הוא בא איתי.‬
‫אז הגענו לכיכר לורדס.‬
‫עמדנו, דיברנו,‬ ‫ולעלום לא אשכח משהו שהוא אמר.‬
‫זה היה משהו בסגנון,‬ ‫"הוא בא, אני רואה אותו.‬
‫"הנה אתה בא." ושנינו התפקענו מצחוק.‬
‫ושאלתי את חבר שלי שוב ושוב בשקט,‬ ‫"ככה אני נראה?"‬
‫הוא אמר, "כן, ככה אתה נראה."‬
‫"ככה אני הולך?" "אתם אותו הדבר."‬
‫והבנתי שוויליאם בא עם אחיו.‬
‫ויליאם לא בא לבד.‬
‫הוא בא עם ג'אנת ובריאן, בן הדוד.‬
‫איכשהו הופתעתי מאוד לראות אותו,‬
‫ואמרתי, "הבאת את השני." כלומר, וילבר.‬
‫הוא אמר, "גם אתה לא באת לבד." וצחקנו.‬
‫תראה את זה.‬
‫לוויליאם יש עור בהיר יותר.‬
‫כן, הוא בהיר יותר.‬
‫מהקור.‬ ‫-מהקור.‬
‫זה מדהים. אלוהים!‬ ‫-כן, בדיוק.‬
‫יוצא מן הכלל.‬
‫מה?‬ ‫-הוא נראה כמו ויליאם כש…‬
‫הוא פשוט…‬ ‫-השיער…‬
‫הוא הסתפר היום.‬
‫אחרת…‬ ‫-הוא היה ארוך.‬
‫באמת?‬ ‫-אבל נראה לי שבלי התספורת הייתי…‬
‫עם זקן, ככה.‬
‫כשראיתי את האדם שנראה בדיוק כמוני,‬ ‫לא היו לי מילים.‬
‫בירכתי אותו לשלום,‬ ‫ולא החלפנו יותר מדי מילים,‬
‫אלא החלפנו רגשות.‬
‫כשהסתכלתי על חורחה, צחקתי.‬
‫זה הצחיק אותי מאוד‬ ‫כי הוא היה בדיוק כמו ויליאם מבחינה פיזית.‬
‫זה היה צחוק קולני כמו של קרלוס.‬ ‫לעולם לא אשכח את זה.‬
‫לא, אני רואה אותך וזה כמו לראות את אחי.‬
‫הצחוק שלהם זהה!‬ ‫-חסרים לו המשקפיים.‬
‫ראיתי את הדמיון בינו לבין קרלוס,‬ ‫וזה מה שהכי הדהים אותי.‬
‫כי אתה לא רואה את עצמך,‬ ‫אין לך ראי 24 שעות ביממה‬
‫כדי לדעת איך אתה מתנהג,‬ ‫שפת הגוף, תנועות הידיים.‬
‫אני לא מאמין.‬
‫מצד שני הסתכלתי על קרלוס 25 שנה.‬
‫הכרתי כל תנועה של קרלוס,‬ ‫וראיתי אותו עושה את התנועות האלה.‬
‫אני לא יודע אם מה שקרה היה טוב יותר‬ ‫או רק להסתכל עליו ברחוב.‬
‫זה מה שחרפן אותי קצת יותר.‬
‫איכשהו זה משך את תשומת הלב שלי‬ ‫יותר מאשר לראות את ויליאם עצמו.‬
‫אלוהים.‬
‫ולא הפסקתי להסתכל עליו.‬
‫הנה זה, החלק החסר,‬
‫כדי שסוף סוף נוכל להבין מה קרה.‬
‫כי בשלב מסוים ויליאם אמר,‬
‫"כשהייתי תינוק בן יומו,‬ ‫הביאו אותי לכאן, לבוגוטה."‬
‫לא הביאו אותך לפה, לקחו אותך.‬
‫מה סוג הדם שלך?‬ ‫-אתם אותו הדבר.‬
‫צחקנו.‬
‫אני זוכר שוויליאם ואני הצטלמנו יחד.‬
‫אני זוכר שווילבר אמר, "עכשיו אני רוצה‬ ‫לפגוש את התאום שלי", משהו כזה.‬
‫בשלב מסוים הם שאלו, "אז איפה קרלוס?"‬
‫אמרתי, "הוא עסוק בבית."‬
‫לא אמרתי שהוא לא מרגיש טוב.‬
‫הסתקרנתי ואמרתי,‬ ‫"אני ממש רוצה לפגוש את קרלוס.‬
‫"אפשר ללכת?"‬
‫חורחה התקשר לקרלוס ואמר, "אנחנו באים."‬
‫אמרתי, "למה הם באים לפה? לא הסכמנו על זה.‬
‫"אני לא רוצה לפגוש אותם‬ ‫או לדעת על זה בכלל."‬
‫ואז צלצל פעמון הדלת.‬
‫אמרתי, "לעזאזל. זין, הם פה."‬
‫חורחה דפק על הדלת וקרלוס לא רצה לפתוח.‬
‫כן, שם.‬
‫מבפנים הוא צחק ואמר,‬ ‫"לא, אני לא פותח אותה."‬
‫אז מי יעשה את זה? קדימה, תפתח!‬
‫לא רציתי לפתוח את הדלת‬ ‫ולהתמודד עם המציאות הזאת.‬
‫הוא ממשיך לצחוק. אלוהים!‬
‫אין מצב!‬
‫כשסוף סוף פגשתי את קרלוס, כשראיתי אותו,‬
‫ראיתי השתקפות של וילבר.‬
‫בצחוק שלו,‬
‫איך שהוא תפס את הראש בהפתעה ממה שקרה.‬
‫התכוונתי ללבוש קפוצ'ון אפור.‬ ‫כמעט עשיתי את זה.‬
‫הייתי בהלם.‬
‫יש לי אח כמוני. כמו לראות את עצמי במראה.‬
‫אז היו קצת… צחוק, בדיחות, עצבים, אי-נוחות.‬
‫אפשר אפילו לומר אושר, כן?‬
‫כי למצוא מישהו‬
‫שזהה לך פיזית, זה מסקרן, לא?‬
‫על אחת כמה וכמה בגיל שבו היינו, 25.‬
‫הרגשתי מרומה‬
‫כי לא גדלתי עם אחי.‬
‫אמרו לי שאחי הוא ויליאם.‬
‫ואחרי 25 שנה אדם שמעולם לא ראיתי הופיע,‬
‫והוא התאום שלי?‬
‫הייתי די עצוב,‬
‫כי הייתי רוצה לגדול איתו,‬
‫עם האח שלי, עם קרלוס.‬
‫אבל גם לגדול עם ויליאם.‬
‫כי גם אם ויליאם לא אחי בדם,‬
‫הוא גדל איתי ואני אוהב אותו מאוד, כמו אח.‬
‫הנה באות המפלצות.‬
‫מה נשמע, מותק?‬ ‫-תחייך, וילבר.‬
‫טבעי לגמרי.‬ ‫-מה עכשיו?‬
‫אתה פה, אחי.‬ ‫-אני אקח אותו לשנייה.‬
‫בטח.‬ ‫-בטח.‬
‫כישרון מגיע.‬
‫בחור נאה.‬
‫אחרי שהתאחדנו התחלנו לדבר,‬
‫ורצינו לפרסם את מה שקרה לנו.‬
‫ואמרנו, "הגיע הזמן לחפש ערוץ טלוויזיה,‬
‫כי אני יודע שירצו לצלם אותנו.‬
‫והצלחנו לצלם את הסיפור‬ ‫עם "קרקול", ב"ספטימו דיה".‬
‫זו הפעם הראשונה‬ ‫שהסיפור שלנו סיפור בטלוויזיה.‬
‫- ספטימו דיה -‬
‫אין ספק שזה אחד הסיפורים הכי בלתי נשכחים‬
‫שסיפרנו ב"ספטימו דיה".‬
‫בשלב מסוים בפגייה‬ ‫של בית החולים מטרנו אינפנטיל,‬
‫נמסר בטעות…‬
‫אני חואן גיירמו מרקדו. אני עיתונאי.‬
‫אני כתב שתמיד מחפש סיפורים בלתי רגילים,‬
‫כרוניקות, סיפורים אנושיים,‬ ‫סיפורים חקירתיים.‬
‫אני תמיד נופל על סיפורים על איחודים.‬
‫אני זוכר את זה כאילו זה היה אתמול.‬
‫המפיק והבמאי אמרו,‬
‫"חואן, יש סיפור‬ ‫על שני זוגות תאומים שהוחלפו בלידתם‬
‫"ומצאו זה את זה כעבור 25 שנה."‬
‫אמרתי, "זה קורה בארץ הריאליזם הקסום,‬
‫"אבל כאן אפשר לומר‬ ‫שהמציאות עולה על כל דמיון."‬
‫שני זוגות תאומים זהים מספרים סיפור מדהים‬
‫ואולי חסר תקדים.‬
‫אח מכל זוג תאומים‬ ‫נלקח הביתה עם המשפחה הלא נכונה.‬
‫כולם היו באותו בית חולים.‬
‫החליפו אותם ככה,‬ ‫אז החבר'ה האלה הגיעו הביתה יחד,‬
‫וכאן הסיפור שלנו מתחיל.‬
‫שלום. ברוך הבא!‬ ‫-תודה.‬
‫שלום, גיגי.‬ ‫-שלום. תודה רבה. חורחה.‬
‫קרלוס.‬ ‫-קרלוס, התחלנו ברגל שמאל.‬
‫ראיתי תמונה שלו עם אחיו,‬
‫והוא נראה בדיוק כמו אחי.‬
‫כמו הקהל, התחלתי לצחוק‬
‫כשראיתי את התמונה של וילבר, התאום שלי.‬
‫אז הוא הפסיק לצחוק, כשהוא ראה את התמונה.‬
‫הבדיחה נגמרה.‬
‫- "הופרדנו בטעות" -‬
‫אתם רגילים לזה.‬
‫שניכם עם המשקפיים גדלתם יחד כתאומים,‬ ‫אבל אתם לא תאומים.‬
‫כן, היו קוראים לנו פה תאומים לא זהים.‬
‫כמובן. איזה קטע.‬
‫- דצמבר 1988 -‬
‫ידענו ששניים מהתאומים נולדו בבוגוטה,‬ ‫במטרנו אינפנטיל,‬
‫והשניים האחרים בבית החולים בלס שבסנטנדר.‬
‫חיפשנו את הרשומות הממשלתיות‬ ‫ואת התיקים הרפואיים שלהם.‬
‫מצאנו תיקים על שם לוס מרינה קסטרו,‬ ‫האם של התאומים מבוגוטה.‬
‫היה קשה למצוא אותם כי בית החולים נסגר.‬
‫בית החולים היה סגור, הוא אפילו נהרס.‬
‫מצאנו בתיקים הרפואיים האלה שהם נולדו פגים,‬
‫והם אכן נולדו בחודש השביעי.‬
‫ווידאנו שהאם של הזוג השני, אנה דלינה,‬
‫ילדה בבית החולים בלס‬ ‫ב-22 בדצמבר בשעה 22:00.‬
‫אפשר לומר שב-1988‬
‫המרחק בין המקומות‬ ‫שבהם נולדו שני זוגות התאומים,‬
‫בסנטנדר ובוגוטה,‬ ‫הוא בין 12 ל-14 שעות נסיעה.‬
‫- בית החולים המחוזי בלס -‬
‫אחד התאומים מסנטנדר חלה.‬
‫בשבת בבוקר בסביבות 8:00 אמר לי הרופא,‬
‫"אחד התינוקות חולה."‬
‫אמרתי, "מה יש לתינוק?"‬
‫הוא אמר, "הוא לא מפסיק לבכות,‬ ‫לא הייתה לו פעילות מעיים."‬
‫הוא אמר, "חייבים לשלוח אותו לבוגוטה."‬
‫הרופא שאל, "מישהו פה יכול לנסוע איתו?"‬
‫אימא שלי הגיעה והוא שלח איתה את התינוק.‬
‫סבתו של התינוק לקחה אותו עד בוגוטה.‬
‫אבל בזמן שהוא אושפז, טיפלה בו דודתו.‬
‫וביום ראשון אחותי, שהייתה בבוגוטה,‬
‫נסעה לבקר אותו.‬
‫אז שחררו את התינוק לידיה של אחותי.‬
‫היא שלחה אותו עם אימא שלי.‬
‫היא החזירה אותו לסבתא,‬
‫וסבתא החזירה אותו אחרי האשפוז לסנטנדר.‬
‫נתנו לה את התינוק הלא נכון.‬
‫והיא לא ידעה את זה.‬ ‫כמובן. הם היו תינוקות בני יומם.‬
‫היא קיבלה את התינוק הקטן שלה,‬ ‫לקחה אותו לסנטנדר,‬
‫נתנה אותי לאימא וגם האימא לא ידעה את זה.‬
‫התינוק, שנולד בבוגוטה,‬
‫הועבר לסנטנדר‬ ‫והוטבל שם בשם ויליאם קניאס ולסקו.‬
‫ובמקביל התינוק שנולד בסנטנדר‬
‫הועבר לבוגוטה‬ ‫והשתחרר עם המשפחה שלו בעיר הזאת,‬
‫והטבילו אותו בשם קרלוס אלברטו ברנל.‬
‫לא קל להתעורר יום אחד‬ ‫ולדעת שהחיים שלך היו שקר.‬
‫ההרגשה שחיית את החיים של אדם אחר‬
‫או שאדם אחר חי‬ ‫את מה שהיה אמור להיות החיים שלך.‬
‫מה הייתה ההשפעה הפסיכולוגית‬
‫על תאומים שחייהם הוחלפו?‬
‫ועל האחים שלהם?‬
‫ומי אחראי מבחינה משפטית על מה שקרה?‬
‫עשינו ניתוח ראשוני של המצב,‬
‫והבחנו שאכן, יש פה כמה שאלות שלא נענו.‬
‫כי לא מדובר רק בעניין פסיכולוגי או רגשי,‬
‫אלא גם בעניין משפטי.‬
‫אנחנו ההורים שלנו,‬ ‫הסביבה המשפחתית שלנו, ההיסטוריה שלנו,‬
‫אז במקרה הזה הם נעקרו בניגוד לרצונם‬
‫ונאלצו לרשת נסיבות שלא היו שלהם.‬
‫הלידה של הילדים האלה התרחשה במתקן רפואי,‬
‫והם היו צריכים לקבל‬ ‫את הטיפול הראוי במקרה של לידה,‬
‫במקרה הזה לידת תאומים, והם לא קיבלו אותו.‬
‫- רפובליקת קלומביה‬ ‫משרד המשפטים -‬
‫אולי השאלה החשובה ביותר ששאלנו את עצמנו‬
‫היא האם אפשר לגלות מה קרה בבית החולים.‬
‫איך החלפת התינוקות הגדולה הזאת קרתה?‬
‫- חדרי אשפוז 238 עד 222 -‬
‫כיוון שזה מרכז רפואי שלישוני,‬ ‫תינוקות רבים נולדו שם.‬
‫הייתה המון עבודה.‬
‫מטופלים רבים היו מגיעים מכל המדינה.‬
‫- גלוריה סנצ'ס‬ ‫אחות בבית החולים מטרנו אינפנטיל -‬
‫חוץ מזה, כשתאומים נולדים, הם מסומנים,‬ ‫"תאום 1" או "תאום 2", "הילד של…"‬
‫התינוק מבוגוטה,‬ ‫שאולי הגיע למחלקת ילדים פה,‬
‫היה תאום 2 לפי התיק הרפואי.‬
‫יכול להיות‬
‫שאחד הצמידים של התינוקות נפל‬
‫וזה לא דווח.‬
‫אני באמת לא יודעת‬
‫מה קרה בהחלפת התאומים.‬
‫חלק ממה שנאמר פה‬ ‫הוא שההחלפה לא קרתה בכוונה.‬
‫נראה שהיו נסיבות חיצוניות, תאונה כלשהי.‬
‫למיטב הבנתי, אחד התינוקות נולד חולה מאוד,‬
‫הוא היה זקוק לחמצן.‬
‫אז התינוק ההוא הועבר למחלקת ילדים.‬
‫השני נשאר עם האימא.‬
‫ייתכן שהצמיד נפל,‬
‫אבל אחות או הרופא או מי שהיה שם‬ ‫היו אמורים להגיד,‬
‫"הצמיד של התינוק הזה נפל‬ ‫ויש פה שניים, אז מי זה מי?"‬
‫אין דרך אחרת שבה זה קרה.‬
‫לא נראה לי שהחלפה גדולה כזאת‬ ‫קרתה פעם בכוונה.‬
‫בחיים לא.‬
‫כמה תינוקות קיבלו‬ ‫במשך השנים במוסד בגודל כזה?‬
‫כמה פעמים זה קרה?‬
‫כמה אנשים נמצאים באותו מצב,‬ ‫והם לא יודעים על כך?‬
‫אז אנחנו רוצים להגיד רשמית‬
‫שאף אחד מהנוכחים פה‬ ‫לא היה מעורב בהחלפה הגדולה הזאת.‬
‫זה קרה ו… למרבה הצער זה קרה.‬
‫אי אפשר להכחיש שזה קרה במטרנו.‬
‫במקרה הספציפי הזה חלק מהבעיה המשפטית‬
‫הוא שאף אחד לא רוצה להגיב.‬
‫הגופים שהגנו בתביעה,‬
‫כולם אמרו בדרך זו או אחרת,‬
‫"זה לא קשור אליי בכלל."‬
‫אני חושב שזה היה בתקופת חג המולד.‬ ‫זו הייתה עונת המסיבות.‬
‫לא היה הרבה סדר.‬
‫הצוות הרפואי לא היה הכי ממוקד‬ ‫בגלל חג המולד.‬
‫בעקבות החקירה של חואן גיירמו,‬
‫הבנתי שלא נולדתי בסנטנדר,‬
‫אלא כאן, בבוגוטה,‬
‫ושם התרחשה ההחלפה.‬ ‫לקחו אותי מבוגוטה לסנטנדר.‬
‫ושם גדלתי.‬
‫במקום… שבו לא הייתי אמור לגדול.‬
‫הוא היה שונה.‬
‫מעולם לא הכרתי בכך.‬
‫למה הוא לא דומה לאחרים.‬
‫המשכתי לטפל בו עד שהוא גדל.‬
‫עד שגילינו את האמת.‬
‫ואני עדיין מטפלת בו. אני עדיין מטפלת בו.‬
‫ואז שאלתי על ההורים.‬
‫חורחה אמר לי, "אימא שלי…‬
‫"היא נפטרה לפני ארבע-חמש שנים."‬
‫הוא אמר, "אבא שלי לא גר איתנו,‬ ‫אבל גם הוא נפטר."‬
‫לא פגשתי את אימא שלי מבוגוטה…‬ ‫זה היה לי קשה,‬
‫כי רציתי לפחות להגיד לה שלום,‬ ‫לקבל ממנה חיבוק, כי…‬
‫היא הייתה דם מדמי.‬
‫מבחינתי החלק הכי קשה היה לדעת‬
‫שהאישה שהכי הערצתי בחיי‬ ‫היא לא אימי הביולוגית.‬
‫שהאדם שאתה חייב לו את כל מי שאתה‬
‫זו לא אימא שלך, אין לכם קשר דם.‬
‫יש הלם רגשי, גם הלם לאגו.‬
‫זה לא קל כשמרגע לרגע‬
‫כל מה שחשבת שאתה‬
‫בצורה זו או אחרת לא שייך לך.‬
‫אתה מרגיש שגנבת חיים.‬
‫שאפילו גנבת למישהו את האושר.‬
‫נעלתי את עצמי‬
‫בעולם שבו רק אני חייתי,‬ ‫שבו רק אני התקיימתי.‬
‫ניסיתי להבהיר המון שאלות, המון חידות.‬
‫מה היה קורה אם הייתי גדל שם?‬
‫מה היה קורה אם אימא שלי הייתה פוגשת אותם?‬
‫מה הייתה התקובה שלה?‬ ‫היא הייתה מקבלת את ויליאם?‬
‫ויליאם וקרלוס הושפעו נפשית‬ ‫בצורה עמוקה וחמורה‬
‫מהמצב.‬
‫וקרלוס, שגדל בבוגוטה אבל נולד בסנטנדר,‬
‫לא רצה להכיר בשורשים הכפריים שלו.‬
‫המקום שבו הם גדלו הוא מקום כפרי,‬
‫שבו היו ארגונים חמושים,‬
‫אנשי גרילה ומיליציות,‬ ‫כולם ממומנים על ידי הברחות סמים.‬
‫גם הנסיעה לסנטנדר הייתה מורכבת מאוד,‬
‫כי כמעט אף אחד לא ידע‬ ‫אילו קרבות פנימיים נאלצתי לנהל‬
‫אפילו כדי שאוכל לחייך לאדם שאני לא מכיר‬
‫או לחבק שמישהו שלא עורר בי שום חיבה.‬
‫הוא לא רצה לנסוע ללה פאס.‬ ‫הוא לא רצה לבקר את אימו.‬
‫הוא לא רצה להכיר בה כאימו הביולוגית.‬
‫אניטה.‬ ‫-ברוך הבא. מה שלומך?‬
‫ברוך הבא, ילד.‬ ‫-אמרתי לך שאבוא.‬
‫כשהוא בא לסנטנדר לראשונה,‬ ‫היא הייתה רחוקה מדי מבחינתו.‬
‫הוא לא הרגיש שם בנוח.‬
‫אולי בגלל חוסר אמון מול שאר האחים שלי‬
‫ואימא ואבא שלי.‬
‫סוגייה רגישה מאוד, כי במשך 25 שנה‬
‫הוא היה משוכנע שהמשפחה שלו,‬ ‫אימא ואבא שלו, כאן בבוגוטה,‬
‫וכשהוא גילה שזה לא נכון,‬
‫זה היה מורכב מאוד מבחינתו.‬
‫כרמלו ואנה דלינה‬ ‫ההורים מסנטנדר -‬
‫הוא לא קורא לי "אימא", אבל אני מבינה.‬
‫הוא גדל אצל משפחה אחרת.‬
‫הוא לא קורא לי אימא.‬
‫גם ויליאם.‬
‫אם אימא שלו הייתה בחיים,‬ ‫גם הוא לא היה קורא לה אימא.‬
‫אני מבינה את זה.‬
‫הוא יכול להשלים עם דברים.‬ ‫הוא יכול להשלים עם כך שאימו היא אימו, אבל…‬
‫זה קשה לו כי יש לו אימא‬ ‫כאן בבוגוטה שגידלה אותו.‬
‫וכשגברת לוס מרינה מתה, הוא סבל מאוד.‬
‫הוא הרגיש את האובדן של אימו.‬
‫כולנו מבינים את זה,‬
‫כי הורים הם לא רק אלה שהביאו אותך לעולם,‬ ‫הם גידלו אותך.‬
‫אז לקרוא לאישה אחרת אימא,‬ ‫גם אם היא האימא האמיתית שלו,‬
‫קשה לו להסתגל לזה ולהשלים עם זה.‬
‫ויליאם סבל.‬
‫הוא התחיל לחוות כאב שהיה כמעט כמו אבל‬
‫כי הוא לא הכיר את אימו הביולוגית.‬
‫הוא סבל מאוד.‬
‫הוא אמר, "האחרים, אולי קרלוס,‬ ‫הוא זכה לראות את ההורים שלו‬
‫"ולהכיר את הוריו הביולוגיים,‬ ‫כלומר, ההורים המאמצים שלי. אני לא זכיתי."‬
‫מה יש, ויליאם?‬
‫כלום, אני מוציא קיטור.‬ ‫אני הכי מושפע מזה, אבל…‬
‫לא, אל תרגיש ככה.‬
‫אני בוכה כי לא זכיתי לפגוש‬ ‫את ההורים שלהם כמו את שלי.‬
‫זה לא היה אפשרי, אבל…‬
‫אבל זה מה שאלוהים רוצה. הכול בסדר.‬
‫ויליאם לקח את זה קשה מאוד.‬
‫כשהוא גילה וידע שהוריו האמיתיים נפטרו,‬
‫הגישו לו אוכל והוא לא אכל אותו.‬
‫ויליאם נהיה עצוב מאוד,‬
‫הוא ידע שהוא גדל במשפחה שהיא לא שלו.‬
‫מן הסתם הוא החליט לעשות חשבון נפש.‬
‫כאילו, "כמובן, אני לא נראה‬ ‫כמו אף אחד מהאחים שלי.‬
‫"אני לא שייך למשפחה הזאת."‬
‫ויליאם, אתה מרגיש שזה שינה את חייך?‬
‫אני לא בוכה‬
‫כי אני מרגיש שאני לא אח שלהם‬ ‫או שהם כבר לא אחים שלי.‬
‫זה בגלל האדרנלין שאני מרגיש.‬
‫אני זוכר טוב מאוד‬ ‫שלא הצלחתי לישון יומיים-שלושה.‬
‫והיה כל כך קשה כשהמשפחה,‬ ‫האנשים שקרובים אליי, התחילו לגלות.‬
‫הם באו לדבר איתי על זה, כאילו…‬
‫"נכון שאתה לא באמת‬ ‫הבן של גברת אנה מסנטנדר?‬
‫"יש לך אימא אחרת?"‬
‫בשביל הדודה שלקחה את התינוק מהמרפאה‬
‫זה היה נורא. מן הסתם היא חשבה,‬
‫"זה באשמתי. לקחתי תינוק שלא שייך לאחותי,‬
‫"אז הכול באשמתי."‬ ‫גם היא התחילה להרגיש נורא.‬
‫אלוהים, כשהיא סיפרה לי את החדשות,‬ ‫בכיתי. בכיתי נורא.‬
‫חשבתי, "החמוד שלי יזרוק אותי הצידה.‬
‫"ויליאם יעזוב."‬
‫זה מה שחשבתי, שהוא יעזוב אותנו.‬
‫תראה, קרלוס, כל אלה האחים שלי, כן?‬
‫הם שלך, אבל גם שלי, נכון?‬
‫כולנו…‬ ‫-כן, אחי.‬
‫כשגיליתי מה קרה, היה לי ממש קשה.‬
‫אלסירה, וילבר, אפריין, אדגר ו…‬
‫אנסלמו.‬
‫חשבתי שאני עלול לאבד אותו.‬
‫שהוא עלול ללכת, לעזוב, ו…‬
‫לא רציתי לאבד את האח שהכי הבין אות‬
‫והכי אהב אותי.‬
‫היינו קרובים מאוד.‬
‫אמרו שיש עוד אח. איך הוא?‬
‫חשבתי, "מה אם הוא…‬ ‫אולי הוא גר ברחוב או נוכל."‬
‫חשבתי על זה המון.‬
‫לא, אלה דמעות של שמחה.‬ ‫-תודה.‬
‫לא חשבתי…‬
‫חורחיטו, בוא, גם אתה אחי.‬ ‫-בוא.‬
‫כשראיתי את זה, באותו רגע, היה לי קשה.‬
‫לא רציתי שיקרה למישהו משהו רע.‬
‫זה היה ממש בלתי צפוי.‬
‫כל המידע הגיע אלינו בחלקים קטנים,‬ ‫זה פשוט קרה.‬
‫לא רציתי להגיע לשלב שבו מישהו נפגע.‬
‫אז ראיתי את ויליאם כל כך עצוב,‬ ‫גם המשפחה שלו,‬
‫אנשים הרגישו אשמים.‬
‫אמרתי ללאורה בשלב מסוים,‬ ‫"חבל שעשינו את זה."‬
‫גברתי, אני יודע שמרגש אותך מאוד‬ ‫לשמוע את כל זה.‬
‫מה הייתה החוויה שלך?‬
‫בהתחלה היה עצוב מאוד‬
‫לדעת שהבן שלי…‬
‫שגידלתי מישהו שהוא לא הבן שלי.‬
‫מכל הילדים שלי אהבתי אותו הכי הרבה,‬
‫כי הוא ממש העריץ אותי.‬
‫הוא תמיד היה איתי. הוא בא איתי לכל מקום.‬
‫כך או כך, היא נהייתה עצובה,‬ ‫היא התחילה לבכות.‬
‫אמרתי לה, "אימא, אל תבכי.‬
‫"או שתבכי ותנוחי,‬ ‫כי אם את בוכה, תרצי לנוח.‬
‫"אבל אל תחשבי‬ ‫שאני הולך למשפחה אחרת עכשיו."‬
‫אמרתי לה, "לא, אימא. אני פה,‬
‫"ואני אעשה כל מה שצריך לעשות פה,‬
‫"ואנחנו נפעל כדי להמשיך הלאה."‬
‫"אם טיפלתי בך ודאגתי לך‬ ‫ברמה של 50 אחוז לפני כן,‬
‫"עכשיו אכפיל פי שניים או שלושה‬ ‫את רמת הטיפול שלי בך."‬
‫מה אתה מרגיש?‬
‫יש לי דפיקות לב.‬
‫כשפגשתי אותך, אניטה חיבקה אותי.‬ ‫היא התפללה למעני.‬
‫אני יכול לומר שהייתי רגוע‬ ‫כי הייתה לי אימא כל החיים.‬
‫הייתה לי אימא נהדרת.‬
‫רוצה לערוך היכרות, וילבר?‬
‫קרלוס, אלה ההורים שלי. ההורים שלך.‬
‫כשכרמלו חיבק אותי, היו רגשות מעורבים,‬
‫כי לראשונה בחיי הרגשתי חיבוק אבהי.‬
‫כרמלו היה גבר בגובה 1.90 מטר בערך.‬ ‫איש צבא לשעבר.‬
‫לראות אדם חזק כל כך‬
‫שמתפרק בפעם הראשונה בגלל הבן שלו…‬
‫שאלוהים יברך אותך, בן יקר שלי.‬
‫שאלוהים יברך אותך ויהיה איתך,‬ ‫בן יקר ואהוב שלי.‬
‫מישהו שאל אותי פעם‬ ‫אם הרגשתי שחסר לי אבא.‬
‫אמרתי, "אני לא יכול להרגיש‬ ‫שחסר לי משהו שמעולם לא היה לי."‬
‫נכון? אבל להרגיש חיבוק אבהי,‬ ‫מבחינתי זה היה דבר חדש.‬
‫זו הייתה תחושה חדשה,‬ ‫זו הייתה תחושה ייחודית.‬
‫עברו 25 עד שידעתי מה זה חיבוק אבהי.‬
‫וזה ממש ריגש אותי.‬
‫הרבה אנשים אומרים שאין כמו אימא,‬
‫אבל אבא… כולנו יודעים מה אומרים.‬
‫בפעם הראשונה הרגשתי חיבוק אבהי נחמד.‬
‫וזה היה דבר ממש…‬ ‫מבחינה רוחנית זה היה מספק מאוד.‬
‫אל תבכי. זה רצון האל, טוב?‬
‫אמנם היינו שונים מאוד‬ ‫מהילדות, מגיל ההתבגרות,‬
‫אבל הוא אחי.‬
‫באותו רגע, כשלחצתי לוויליאם את היד,‬
‫הרגשתי שיש לו כריזמה, אנרגיה טובה.‬
‫ואז ראיתי את עצמי יותר,‬ ‫והרגשתי את הקליק הזה בבת אחת.‬
‫הרגשתי שמלבד גילוי האמת,‬
‫מצאתי את אחי האמיתי.‬
‫נפרדנו בחיבוק ואמרתי,‬ ‫"אני ממש אוהב אותך." גם הוא אמר.‬
‫זה היה היום הראשון שבו נפגשנו.‬
‫ראיתי את התגובה של קרלוס.‬
‫קרלוס לפעמים משחק אותה קשוח,‬
‫אבל אני יודע שבפנים הוא שברירי לפעמים.‬
‫והבנתי שאיכשהו‬
‫הוא מתפרק, הוא מרגיש רע,‬
‫כי הוא חשב שהוא מאבד אותי.‬
‫פתאום פחדתי, כי אני מכיר את חורחה,‬
‫שהוא ירצה ליצור מערכת יחסים‬ ‫שמעולם לא הייתה לו איתי.‬
‫בגלל ההעדפות שלנו,‬ ‫סדרי העדיפויות שלנו, מה שאנחנו אוהבים.‬
‫אז השוואתי את עצמי לילד קטן‬ ‫שיש לו צעצוע והוא לא משתמש בו,‬
‫ומישהו לוקח אותו.‬
‫אני לא רוצה את זה, לאבד את אחי.‬
‫פחדתי שהוא יעדיף להיות עם ויליאם ולא איתי.‬
‫שהוא יגיד, "אתה כבר לא אח שלי.‬
‫"אני חווה חוויות עם ויליאם,‬ ‫ואתה לא יכול להחליף אותו."‬
‫אחר צהריים טובים.‬
‫מה נשמע?‬ ‫-בסדר. אתם זהים!‬
‫נכון.‬
‫אתם נראים בדיוק אותו הדבר.‬
‫תמיד ניסו לספר אותי בדיוק כמו אחי,‬
‫אבל לא היינו דומים.‬
‫גם אותך, חורחה?‬ ‫-מה?‬
‫ניסו לספר אותך כמו את קרלוס?‬
‫ברור.‬
‫למעשה, אימא שלי הייתה לוקח אותנו למתלמדים,‬
‫והיה הכי קל לגלח לנו את כל הראש,‬
‫ואז לא היינו צריכים לחזור מהר כל כך.‬
‫כשגדלנו, לכל אחד הייתה תסרוקת משלו,‬
‫אז התחילו ההבדלים ביני לבין קרלוס.‬
‫כל אחד פיתח לעצמו אישיות משלו.‬
‫אבל כילדים הייתם הולכים ל…‬
‫כדי לקבל תספורת חינם ממתחילים.‬
‫מה? אנחנו דומים או לא?‬
‫זהים.‬ ‫-כמו שתי טיפות מים.‬
‫כן.‬
‫ויליאם ואני התחלנו לחלוק דברים,‬ ‫להתלבש דומה.‬
‫הרבה דברים שעם קרלוס…‬
‫אם הייתי מבקש ממנו, הוא כנראה היה מסכים,‬
‫אבל לא ביקשתי כי הוא היה כזה רציני.‬
‫קורטיטו מוסר לטובון,‬ ‫מעביר אותו למרכז… גול!‬
‫קרלוס התחיל לברך אותי לשלום‬ ‫בצורה רצינית יותר, פחות חביבה,‬
‫כי הוא הרגיש רע, הוא היה פגוע בתוכו.‬
‫רציתי שהוא ירגיש טוב יותר.‬ ‫חשבתי, ניתחתי.‬
‫אמרתי, "איך אני יכול לעודד אותו?‬
‫"לגרום לו להבין שעדיין אכפת לי ממנו,‬ ‫שאני אוהב אותו?"‬
‫כי הוא עדיין אחי.‬
‫אין דבר טוב יותר מאשר לקעקע אותו‬ ‫ליד הקעקוע של אימא שלי.‬
‫שמרתי את המקום לקעקוע של אחותי,‬
‫אבל בגלל מה שקרה‬ ‫רציתי לתת את המקום לקרלוס.‬
‫רציתי שירגיש שהוא עדיין חלק מהעולם שלי.‬
‫ברגע שהוא ראה את הקעקוע, הוא הבין,‬
‫ואיכשהו הגישה שלו השתנתה.‬
‫ואני מרגיש גם שעזרתי לו‬ ‫מבחינה מסוימת לקבל את ויליאם.‬
‫כשהכרתי את ויליאם,‬ ‫בואו נגיד שהיו כמה חילוקי דעות,‬
‫היו כמה מחלוקות בשני הצדדים.‬
‫דיברתי על דברים שלא ידעתי עליהם כלום.‬
‫לא הכנסתי את עצמי לנעליים של ויליאם.‬
‫"גדלת בעיר, יש לך פריבילגיות.‬
‫"לא יכולת לגדול בכפר."‬
‫שהיה לי קשה מדי לגדול בכפר.‬
‫זה קרה לשנינו.‬
‫עם הזמן למדנו להקשיב ולהבין‬
‫שכל אחד גדל עם יתרונות וחסרונות.‬
‫הקשר שלנו טוב מאוד עכשיו.‬
‫אני הסנדק של הבן שלו.‬ ‫אנחנו מטיילים יחד, רק שנינו.‬
‫מערכת היחסים נעימה מאוד.‬
‫ואין לי קשר ביולוגי או אזרחי עם ויליאם.‬
‫"יום הולדת שמח‬
‫"יום הולדת שמח…"‬
‫הגעתי עד הבתים שלהם.‬
‫הגעתי לאטליז. הגעתי לבית של קרלוס וחורחה.‬
‫והתחלתי לראות בבירור‬
‫שהם משתייכים לשני רקעים‬ ‫שונים מאוד בקולומביה.‬
‫זוג אחד גדל בבוגוטה.‬
‫בסוף שנות ה-80, כאשר התבצעה ההחלפה,‬
‫העיר הייתה מקום קשה ואלים.‬
‫בוגוטה הייתה אזור מלחמה.‬
‫זו אולי התקופה האפלה ביותר בתולדות הבירה.‬
‫עיר שכמובן, הייתה לה גישה קלה‬ ‫להשכלה, לשירותי בריאות,‬
‫אבל עיר שבה אנשים נאבקו ברעב מדי יום.‬
‫ואלה היו החיים של התאומים מבוגוטה,‬
‫שחיו במשפחה‬
‫שבה האם, ראש משק הבית,‬ ‫עשתה בדיוק את הדבר הזה.‬
‫היא הלכה לעבודה בכל יום‬ ‫כדי לפרנס את המשפחה שלה,‬
‫את שני הבנים האלה ואחות גדולה.‬
‫זה היה בית צנוע.‬
‫ללא מותרות.‬
‫אבל כן, הייתי אומר שהייתה המון אהבה.‬
‫אימא שלי הייתה אומרת,‬
‫"אני לא צריכה גבר כדי לגדל אותם,‬ ‫אני יכולה לעשות את זה לבד.‬
‫"זה קשה. נאלצתי לעבוד‬ ‫בעבודות מזדמנות לפעמים.‬
‫"לפעמים הייתי צריכה לחשוב‬ ‫איך להשכיב אתכם לישון‬
‫"לפחות עם חליטת קנה סוכר וקצת לחם."‬
‫היא תמיד טיפלה בנו בעצמה.‬
‫היא גידלה שלושה ילדים.‬
‫תמיד עם המנטליות‬
‫והאופי שלה,‬ ‫היא אמרה שאנחנו צריכים ללמוד כדי להתפרנס.‬
‫זה פמיניזם אמיתי.‬
‫היא נתנה דוגמה אישית,‬ ‫לימדה אותנו להיות בני אדם, להיות אנשים.‬
‫אם אחרי שהיא חזרה הביתה‬ ‫מהעבודה בניקוי בתים‬
‫היא הייתה צריכה ללכת לטפל במכוניות או לכבס‬
‫כדי לספק לנו את הצרכים הבסיסיים,‬ ‫היא עשתה את זה.‬
‫אמנם לא היה לנו אבא,‬ ‫אבל היא ניסתה לעשות את הטוב ביותר בשבילנו.‬
‫היא תמיד הייתה מלאה אהבה.‬
‫מלאה טוב לב.‬
‫אמנם לאימא שלי לא היה שום דבר,‬ ‫אבל היא הייתה…‬
‫היא הייתה עושה טובות בלי…‬
‫היא עשתה את זה בלי לצפות לתמורה.‬
‫הרבה פעמים היא לא קיבלה שום תמורה,‬ ‫כי היא עשתה את זה…‬
‫מצטער.‬
‫היא הייתה כל כך טובה.‬
‫לכן הרבה אנשים אהבו אותה.‬
‫כשפגשתי את ויליאם, ראיתי שהוא כמוה.‬
‫הוא עושה את זה. הוא עושה את זה היום.‬
‫אז לפי כל מה שקרה,‬ ‫הבנתי שזה יכול להיות גנטי,‬
‫והאופי שלה,‬
‫כי לא ציפיתי שוויליאם יהיה כמוה.‬
‫- לוס מרינה קסטרו‬ ‫14 ביולי 1952 - 9 בנובמבר 2009 -‬
‫החברה אומרת לנו‬ ‫שכולנו שונים במראה ובהתנהגות,‬
‫אז כשאנחנו נתקלים בשני אנשים‬ ‫שנראים ומתנהגים כל כך דומה,‬
‫זה קורא תיגר על תפיסת העולם שלנו.‬
‫- הכול אפשרי - ננסי סיגל -‬
‫בואו נדבר על תאומים.‬
‫תאומים מסובבים ראשים בכל מקום.‬
‫מבחינתי סיפור התאומים הקולומביאנים‬
‫הוא אולי מיוחד יותר מכל סיפור‬ ‫שבו נתקלתי בקריירה שלי.‬
‫חקרתי תאומים שגדלו בנפרד‬ ‫ותאומים שהוחלפו בלידתם.‬
‫- ננסי סיגל, פסיכולוגית וגנטיקאית‬ ‫מתמחה בתאומים -‬
‫אבל מעולם לא נתקלתי בתאומים‬ ‫שעברו החלפה כפולה.‬
‫- אוניברסיטת קליפורניה סטייט‬ ‫פולרטון -‬
‫תאומים זהים הם נדירים.‬
‫אך כשנולדים שני זוגות תאומים בהפרש של יום,‬ ‫160 ק"מ זה מזה,‬
‫ואחד מהם עובר לבית חולים טוב יותר‬ ‫כדי להתאשפז בפגייה‬
‫ואז מוחלף בתאום זהה אחר,‬
‫זה בהחלט יוצא דופן.‬
‫זה מסוג הניסויים שמדענים חולמים עליהם,‬
‫אבל לא יכולים לערוך מבחינה אתית.‬
‫אני לא יודע אם אפשר לקרוא לזה ניסוי,‬
‫לראות את ההשפעה של החלפה על תאומים,‬ ‫איך הם מתפתחים בסביבה‬
‫ואיך הם מתמודדים עם החיים‬
‫בהתאם לנסיבות החיים שלהם‬
‫והרקע הגנטי שלהם.‬
‫אני לא יכול לקרוא לזה ניסוי‬ ‫כי ניסויים הם תמיד מבוקרים.‬
‫תמיד יש היפותזה שמנסים להוכיח.‬
‫כאן הייתה תאונה‬
‫ואז נגמרו חייהם של האנשים האלה‬ ‫כפי שהם הכירו אותם,‬
‫וכל אחד מתמודד עם חייו.‬
‫נסענו לבוגוטה כדי לחקור את התאומים האלה,‬
‫והיה לי ברור מאוד‬
‫שחורחה וויליאם כל כך מתאימים.‬
‫הם תוססים, הם מוחצנים,‬
‫וקרלוס ווילבר קצת יותר נחבאים אל הכלים,‬
‫יש להם תחומי עניין משותפים במובנים רבים.‬
‫אז פשוט רואים שלמרות הסביבות השונות,‬
‫ואלה היו סביבות שונות בצורה דרסטית,‬
‫הייתה התאמה מצוינת בין שני הזוגות.‬
‫שיחקתם פעם טחו?‬
‫כן. לא הרבה.‬ ‫-אבל זה היה…‬
‫כילדים היינו משחקים במרכז הספורט,‬
‫אבל לא במגרש גדול כמו זה.‬
‫שלנו היה מפלסטלינה, לא? זוכר?‬
‫כן, זה היה בעיקר קטע מזדמן כזה.‬
‫אז אתם לא יודעים לשחק.‬ ‫-לא.‬
‫זה הספורט האהוב על האחים שלי בסנטנדר.‬
‫כמובן, בכל פעם שהם משחקים,‬ ‫הם האלופים שם.‬
‫אני מצטרף כדי ללמוד, אבל…‬ ‫-הוא יעשה לנו בית ספר.‬
‫המזל שלנו. נראה מה אתם שווים.‬
‫אז תתחילו, תראו לנו מה אתם שווים.‬
‫נראה מה יוצא לך.‬
‫רואה? זה היה טוב, נכון? זה היה מצוין.‬
‫רואים שהתאמנתי?‬ ‫-כן הכבוד.‬
‫בואו נדלג על הבחור מסנטנדר.‬
‫תירגע.‬ ‫-אני מסנטנדר.‬
‫אני אזרוק כמו אחי הקטן.‬
‫לשחק. לא לריב.‬ ‫-קרלוס התחיל.‬
‫דם סמיך ממים.‬
‫אתה כל כך גרוע.‬
‫לא, אתה עושה לי בושות, קרליטוס.‬
‫לא ככה.‬ ‫-תן את הכי טוב שלך.‬
‫טוב. קדימה, וילבר.‬ ‫-הוא יודע הכי טוב.‬
‫קדימה, ציפור טרף.‬
‫הוא יודע.‬ ‫-תזיז את היד.‬
‫תראו…‬ ‫-זו זריקה גרועה.‬
‫סוף סוף עשית משהו כמו שצריך!‬ ‫-פגיעה!‬
‫אחד הדברים המוזרים לגבי היום שבו הכרנו‬
‫הוא השאלה הראשונה ששאלנו זה את זה.‬
‫מה דומה ומה שונה בינינו?‬
‫מן הסתם, חוץ מההיבט הפיזי.‬
‫לדוגמה, במקרה של וילבר ושלי,‬
‫אנחנו מסודרים מאוד, אובססיביים לסדר.‬
‫אנחנו רציניים יותר.‬
‫אנחנו קצת יותר…‬
‫בזמנו היינו פלרטטנים יותר.‬
‫רציניים יותר, מקפידים יותר להגיע בזמן.‬
‫חורחה תמיד מדבר על היום‬ ‫שבו הוא קנה את אותם בגדים כמו ויליאם.‬
‫אני זוכר היטב שווילבר אמר לי,‬ ‫"אני אעתיק ממך.‬
‫"בוא נלך לקניות יחד.‬ ‫אתה מבין בזה ואתה מגניב."‬
‫הלכנו לחנות קרובה לקנות בגדים.‬
‫הוא אמר לי, "נעליים חומים",‬ ‫ואמרתי, "חומות."‬
‫צחקתי עליו.‬
‫אז הסטייליסט צחק עליו.‬ ‫אמרתי, "אל תעשה את זה. רק אני יכול.‬
‫"יש לי זכות ביולוגית. תכבד אותו."‬
‫במקרה שלנו, היינו חברותיים יותר,‬
‫כריזמטיים יותר.‬
‫תמיד ראינו את הדברים בצורה הכי טובה שאפשר.‬
‫אפילו אם יש קשיים, יש לנו גישה חיובית.‬
‫אנחנו מבטאים יותר‬ ‫את הרגשות שלנו כלפי הקרובים שלנו.‬
‫אנחנו מאופקים יותר בדברים האלה.‬
‫אנחנו שומרים את הרגשות לעצמנו.‬ ‫מאופקים יותר, לא כמוהם.‬
‫בהחלט יש קשר מיוחד בין תאומים.‬
‫לתאומים זהים יש אותו רקע גנטי.‬
‫הם חושבים בצורה דומה,‬ ‫הם מעבדים מידע באותה דרך.‬
‫הם מגיבים לעולם אותו הדבר.‬ ‫הם רואים דברים אותו הדבר.‬
‫אז כשתאומים זהים נפגשים לראשונה,‬
‫ממש קל וחסר מאמץ מבחינתם‬
‫לפתח קשר מהר מאוד.‬
‫וראינו את זה אצל חורחה וויליאם.‬ ‫ראינו את זה אצל קרלוס ווילבר.‬
‫כאילו הם היו יחד כל החיים,‬ ‫אבל הם רק נפגשו.‬
‫זהו, קח אותו, אחי.‬ ‫-חורחה!‬
‫פגעת לי בלסת.‬
‫תזרוק, אחי. כאן. תזרוק.‬ ‫-תקלע!‬
‫רק רשת, אחי.‬
‫תשחק!‬
‫לקלוע עוד אחד או לא?‬ ‫-תירגע.‬
‫תירגע, אחי. אחי!‬
‫הוא נכנס.‬
‫לעזאזל.‬ ‫-שוב!‬
‫וילבר!‬ ‫-כאן. לא, וילבר.‬
‫כן!‬ ‫-יופי, וילבר!‬
‫בלי וזלין, ילד.‬
‫גנטיקה, ילד.‬
‫קשר גנטי פירושו קשר תרבותי.‬
‫יש משקל גדול לגנטיקה. אין ספק בכך.‬
‫אבל גם הסביבה שבה האדם מתפתח‬
‫וההזדמנויות שיש לו בחיים‬
‫ישפיעו.‬
‫לגנטיקה יש השפעה גדולה.‬
‫בהחלט, לאינטליגנציה‬ ‫יש מרכיב גנטי חזק מאוד,‬
‫אבל צריכה להיות הזדמנות.‬
‫בכל ההתנהגויות‬ ‫והתופעות הרפואיות והפיזיות‬
‫לגנים ולסביבה יש תפקיד.‬
‫אבל לגנים יש תפקיד הרבה יותר חשוב‬ ‫מכפי שציפינו.‬
‫חורחה וויליאם היו‬ ‫הרבה יותר דומים באישיותם.‬
‫גם קרלוס ווילבר דומים באישיותם,‬
‫בהרגליהם, בתחומי העניין, בטעם וכולי,‬
‫אבל גם הסביבה במקרה הזה הייתה ברורה מאוד,‬
‫כי היא הייתה קיצונית מאוד.‬
‫היו שני אחים שרכשו השכלה‬
‫ושניים שלא רכשו השכלה.‬
‫לוקח שעה להגיע לבית הספר בבוקר,‬
‫ושעה לחזור.‬
‫היית חוזר הביתה מבית הספר ועובד,‬
‫היו עבודות בית.‬
‫היית צריך להביא עץ להסקה.‬
‫לא היה מוביל מים שמביא מים לבית,‬
‫אז נאלצנו ללכת לברז הקרוב כדי להביא מים.‬
‫בלילה היינו משתמשים בנר קטן‬ ‫וקוראים לו המנורה הקטנה שלנו.‬
‫כיוון שאין מנורות חשמליות בבית שלנו,‬
‫הדלקנו נרות.‬
‫משנות ה-90 עד שנות ה-2000‬
‫האזור תמיד נשלט על ידי אנשי גרילה.‬
‫בערך בשנת 2000 הם התחילו לעזוב,‬
‫ואז נכנסו הארגונים הפרה-צבאיים.‬
‫בזמנו הייתה חקלאות לא חוקית. היה קוקה.‬
‫נסיבות החיים שלנו אילצו אותנו פעמים רבות‬ ‫לקצור את הקוקה ולעבוד בתחום הזה.‬
‫היינו עושים את זה מתוך הכרח,‬ ‫לא כי אהבנו את זה.‬
‫תמיד אמרתי לעצמי,‬ ‫"זה לא בשבילי. אני רוצה לצאת."‬
‫אבל נאלצתי לחכות 17 שנה,‬ ‫עד שהגעתי לגיל 18,‬
‫והתגייסתי לצבא כדי שאוכל לצאת.‬
‫היה לי אח, גם הוא שירת בצבא.‬
‫- ישראל קניאס -‬
‫הוא היה מבוגר ממני.‬
‫רצה הגורל והוא נהרג שם.‬
‫הוא נהרג בגיל 22.‬
‫בשבילי זה היה… זה היה ממש קשה לכולם.‬
‫בזמנו ויליאם ואני חשבנו רק על נקמה.‬
‫כשהיינו ילדים, היינו אומרים,‬ ‫"בגיל 18 אתגייס לצבא,‬
‫"ואז אנקום את מותו של אחי."‬
‫כשוויליאם סיפר לי שהוא מתכוון להתגייס,‬
‫המחשבה הראשונה שלי‬ ‫הייתה שיהרגו גם אותו,‬
‫כבר הרגו את ישראל.‬
‫אימא שלי סבלה מאוד כשוויליאם התגייס.‬
‫הוא אמר, "אימא, תיתני לי לשרת?"‬
‫אמרתי, "לא אגיד כן או לא.‬
‫"אני לא אומרת לך ללכת או לא ללכת."‬
‫חששתי שיהרגו גם אותו.‬
‫"זה תלוי בך." הוא אמר, "אימא, תני לי ללכת.‬
‫"אני רוצה ללכת לשרת.‬
‫"אני רוצה שיהיה לי רקורד צבאי,‬
‫"וכשאסיים, אסע לבוגוטה."‬
‫אני זוכר את היום שבו וילבר הגיע‬ ‫אחרי שהייתי שם ארבעה חודשים.‬
‫ראיתי אותו במדים וכולי, די קינאתי.‬
‫הלכתי הביתה באותו יום אחה"צ‬ ‫ואמרתי להורים שלי, "אני מתגייס."‬
‫והגענו לחלק הדרומי של בוליבר.‬
‫בחלק הדרומי של בוליבר אנחנו…‬
‫התקרבנו.‬
‫מצאנו את האחווה,‬ ‫כי היינו רבים המון כילדים.‬
‫אבל שם,‬
‫אולי כיוון שהיה אויב באזור,‬
‫הרגשתי שיש בינינו אחווה גדולה יותר.‬
‫בסופו של דבר כבר לא יכולתי‬ ‫לפתח קריירה צבאית‬
‫ונאלצתי לפרוש מהצבא.‬
‫הגעתי לבוגוטה לבית של אם סנדקות.‬
‫היא מכרה ארפס.‬
‫היא לימדה אותי את המתכון, איך להכין אותם,‬
‫והתחלתי לעבוד אצלה.‬
‫הקמתי דוכן רחוב.‬
‫גם מכרתי ארפס ברחוב, בבוגוטה.‬
‫עבדתי אצל משפחה שהכניסה אותי לביתה.‬
‫בעזרתם הגעתי לעבוד עם בשר.‬
‫ואז הוא עודד את וילבר.‬
‫הוא סלל את הדרך להגעתו של וילבר,‬
‫וכל האחרים שרצו לבוא,‬ ‫אבל האחים האחרים לא רצו.‬
‫אדם נולד עם הרכב גנטי,‬
‫וההרכב הגנטי הזה‬ ‫יכול להניע אותו לעשות דברים.‬
‫מה נשמע? מה קורה, דון פליקס?‬
‫ויליאם כמעט ולא רכש השכלה,‬ ‫אבל הייתה לו אמביציה,‬
‫והוא נרשם ללימודים והוציא תואר במשפטים‬
‫ותואר שני במשפט חוקתי.‬
‫אז הייתה לו אותה אמביציה כמו אחיו חורחה.‬
‫ואני מכיר את הסיפור של אחיי התאומים,‬
‫ששניהם עמדו לפתח קריירה,‬
‫וקבעתי לי יעד בחיים ואמרתי,‬
‫"אני רוצה לפתח קריירה."‬
‫אח שלי.‬
‫להשתמש בכסף שחסכתי באטליז‬ ‫ולממן את הקריירה שלי.‬
‫ויליאם, חבר.‬
‫חבר, מה שלומך?‬ ‫-טוב!‬
‫הוא למד, עכשיו הוא עורך דין,‬ ‫הוא התמחה, הוא מלא אמביציה.‬
‫עשינו עסק, פייסר.‬ ‫-תודה, חבר.‬
‫שאלוהים יברך אותך.‬ ‫-ברכות לכולם.‬
‫שלום.‬ ‫-להתראות.‬
‫מכל הילדים של אימא שלי שגדלתי איתם,‬
‫אני היחיד שהוציא תואר. נכון לרגע זה.‬
‫הוצאתי תואר במשפטים.‬
‫גם קיבלתי הזדמנות ללמוד‬ ‫ולהתמחות במשפט חוקתי,‬
‫ואז החלטתי לחזור לפה, ללה פאס.‬
‫נבחרתי לחבר מועצה בבחירות.‬
‫- ויליאם קניאס ולסקו‬ ‫נשיא -‬
‫והתחלתי לעבוד,‬
‫יכולתי לעזור למשפחות רבות‬ ‫בלה פאס שרוצות להתקדם בחיים,‬
‫כמו שאני התקדמתי.‬
‫אני רואה חשבון במקצועי, אני מתמחה במיסים‬
‫ולמדתי דברים נוספים.‬
‫אני עובד כסגן מנהל כספים בארגון עובדים.‬
‫חוץ מהעבודה אני אוהב ספורט.‬
‫אני מתאמן בכדורסל, בשחייה, בקרוספיט.‬
‫העבודה שלי כרגע… אני קצב.‬
‫אני אוהב את העבודה,‬ ‫אני מתלהב ממנה ואני שמח במקום העבודה שלי.‬
‫התוכנית שלי היא לפתוח עסק, להיות עצמאי‬
‫ולהתקדם כמו שאני תמיד עושה. בצורה שקולה.‬
‫אתה חייב ראש פתוח כדי להבין ולתפוס‬
‫שברגע אחד משהו יכול להשתנות בחייך.‬
‫בזמנו חשבתי שאני "ייחודי".‬
‫חשבתי שאין אף אחד כמוני ושאני הכי טוב.‬
‫אבל החיים טפחו על פניי.‬
‫לא רק שהם אמרו לי שאני לא ייחודי,‬
‫אלא הם הביאו אדם שהוא בדיוק כמוני,‬ ‫זהה לי.‬
‫ולמדתי גם מזה.‬
‫עכשיו שעברו כמה שנים,‬
‫לראות את הקשרים המקסימים שלהם,‬ ‫חורחה וויליאם וקרלוס ווילבר,‬
‫זה ממש מספק מבחינתי.‬
‫אני מרגישה שפעלנו בסדר ואין לי חרטות.‬
‫תודה, מר סירו!‬ ‫-תודה.‬
‫כאן?‬ ‫-כן.‬
‫היי, אימא!‬
‫בצחוק.‬
‫תסגור את הדלת.‬ ‫-תודה.‬
‫גברת אניטה!‬ ‫-קרליטוס, מה נשמע?‬
‫ויליאם לא רצה לספר לך. תנזפי בו.‬
‫היי, קרליטוס.‬ ‫-היי, ויליאם!‬
‫מה נשמע, אימא?‬
‫היי, בן שלי. מה שלומך?‬ ‫-בסדר, אימא.‬
‫למדתי שארבעת האחים,‬ ‫במיוחד ויליאם וקרלוס,‬
‫היו בהלם כשהם גילו מה קרה.‬
‫הם גדלו בבתים‬
‫שהם לא היו אמורים לגדול בהם.‬
‫אבל הדבר היפה לגבי האחים האלה‬
‫הוא שכולם התאחדו.‬
‫הם רביעייה.‬
‫הם אוהבים זה את זה,‬ ‫ואנחנו יכולים ללמוד מכך.‬
‫בחיבה רבה, השיר הזה מוקדש‬ ‫לדוניה אניטה ולדוניה לוס מרינה,‬
‫שתי אימהות יפהפיות‬ ‫שהביאו ארבעה תאומים לעולם.‬
‫זה הולך ככה.‬
‫"אספר את הסיפור הזה‬ ‫על דברים כה רבים שקרו‬
‫"דברים מפתיעים‬ ‫דברים שלא נשכח‬
‫"סיפורם של התאומים‬ ‫שהרעיד את קולומביה‬
‫"ב-21 בדצמבר‬ ‫שנת 88'‬
‫"נולדו ארבעה בנים‬ ‫שיצאו לדרכם‬
‫"וטעות בבית חולים‬ ‫שינתה את גורלם‬
‫"בין ארבעת הבנים‬ ‫יש אהבה גדולה כיום‬
‫"כי עכשיו הם ארבעה אחים‬ ‫איש לא יכול להפריד ביניהם‬
‫"ורק שתי אימהות‬ ‫הביאו אותם לעולם‬
‫"וילבר וקרלוס, גבירותיי ורבותיי‬ ‫נולדו כאן, בארץ שלי‬
‫"כאן בלה פאס, סנטנדר‬ ‫בכפר יפהפה‬
‫"כאן האנשים צנועים‬ ‫חיוביים בכל מצב…"‬
‫עכשיו, אחרי עשר שנים,‬
‫אני שואל את עצמי בכל יום מה יקרה לנו.‬
‫תמיד עם ראש פתוח.‬
‫ואני יודע שכיום יש לי עוד שני אחים.‬
‫"כעבור 25 שנה‬ ‫יום אחד ידידתו של חורחה‬
‫"פגשה את ויליאם‬ ‫והייתה לה הפתעה ענקית‬
‫"והסיפור שכולם מכירים התגלה‬
‫"היום הם מאוחדים בגאווה‬ ‫כולם נהנים מהחיים‬
‫"'טוב מאוד', אמרו הוריהם‬ ‫'המשפחה גדלה'‬
‫"היום הם גאוותה של לה פאס‬ ‫והסיפור לא נשכח‬
‫"היום הם גאוותה של לה פאס‬ ‫והסיפור לא נשכח"‬
‫תרגום כתוביות: דניאל שרמן‬