Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Már felnőtt voltam, amikor azt álmodtam, hogy van egy egypetéjű ikertestvérem.
Felébredtem, és az járt a fejemben,
milyen klassz lenne, ha így lenne a valóságban.
Aztán valami elképzelhetetlen történt.
Valami, amit sosem hittem volna el, ha nem velem történik.
Megláttam a két fényképet a telefonomon, és teljesen ledöbbentem.
Teljesen egyformák voltak. „Ezt nem hiszem el!
Pont úgy néz ki, mint én.”
A feje tetejére állt a világ. Fel sem fogtam, hogy mi történik.
Ez egészen példátlan.
Ez egy olyan kísérlet,
amiről a tudósok titkon álmodnak, de etikailag elképzelhetetlen.
Úgy éreztem, hogy hazugság az életem.
Mintha párhuzamos valóságba csöppentem volna.
Hiszel a tündérmesékben?
Mert ezután megváltozik az életed.
Senki nem képes átérezni a fájdalmadat.
Nem volt jogom megváltoztatni két ember életét.
Nem könnyű arra ébredni, hogy az egész életed egy hazugság.
Már azt sem tudtam, a tükör melyik oldalán állok.
VÉLETLEN SZÜLTE IKREK
BOGOTÁ, KOLUMBIA
Jorge Bernal vagyok.
Bogotában születtem, 1988. december 21-én.
Egy olajtársaságnál dolgoztam.
Volt ott egy barátom, Laura.
Egyik nap Laura azt mondta, „Szia, mi újság?”
„Láttalak a környékünkön.” Mondom: Mikor?”
„Múlt hétvégén.”
„Nem is jártam Kennedyben.” „Pedig biztosan téged láttalak.”
Az egész úgy indult…
JORGE KOLLÉGÁJA
hogy egy céges sütögetésre készültünk Yanethtel.
Én hoztam volna a húst, de Yaneth azt mondta, hagyjam.
„A pasim unokatestvérének van egy hentesboltja, majd hozok onnan.
Szépek a húsok, ráadásul jó áron adja.”Oké.
Elmentünk a hentesboltba, William csomagolta az árut…
WILLIAM BARÁTJA
Laura teljesen ledöbbent William láttán.
Megpillantottam a hentest,
aki szakasztott úgy nézett ki, mint a kollégám, Jorge.
Nem tértem magamhoz.
Mondom: „Yaneth, ő a kollégám!” „Szia!” Rá is köszöntem a srácra:
Ő meg üveges tekintettel bámult rám.
Ő meg abban a hitben ment el,
hogy szándékosan nem akartam visszaköszönni.
Azt hittem, Jorge zavarban volt, és azért nem köszönt,
mert felismertem őt, miközben a hentesboltban dolgozott.
Végig ezt hittem.
Nem hagyta annyiban a dolgot.
Azt kérdezte tőlem:
„Szégyelled, hogy hentesboltban dolgozol?”
Mondom: „Nem szégyellném, csakhogy nem dolgozom hentesboltban.”
„Az nem én voltam.”
Akkor még nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget az egésznek.
Mondta, hogy van egy ikertestvére, de nem egypetéjűek.
Gondoltam, akkor biztosan őt láttam.
De azt mondta, nem valószínű, mivel nem is hasonlítanak.
Sokáig nyaggattam még az ikertestvérével kapcsolatban.
Sokat agyaltunk rajta.
Egyszer azt kérdezte,
„És ha van egy elvesztett ikertestvérem,
akiről az apám sosem mesélt nekünk?”
Valamivel később Yaneth is átjött hozzánk dolgozni.
Én nem köszöntem neki, hisz nem ismertem.
De észrevettem, hogy néha, amikor bementem,
ő csak bámult rám.
Láttam Jorgét a cégnél, és azt mondtam, „Te jó ég!”
Mondtam is Laurának:
„Tényleg úgy néz ki, mint William, de biztosan nem ő az.”
Nem is tudom, olyan volt, mintha álmodtam volna.
Aztán hirtelen eszembe jutott valami.
Tudtam, hogy William decemberben született.
Megkérdeztem Laurától, tudja-e, mikor van Jorge születésnapja.
Van bent egy szülinapos tábla, úgyhogy azt mondtam:
„Mi sem egyszerűbb, máris mondom.”
Megnéztem a táblát, és láttam, hogy ő is decemberben született.
Azt mondtam: „Rém fura nekem ez az egész.”
Egy nap aztán Yaneth azt mondta,
„Van egy képem Williamről a hentesboltból.”
„Megmutatnád Jorgénak, hogy mit szól hozzá?”
Odajött hozzám hátra tett kézzel, a telefonját szorongatva, és azt mondta:
„Emlékszel még, hogy egy srácra azt hittem, te vagy az?”
Most már biztos, hogy nem te voltál az. Készen állsz, hogy lásd a hasonmásodat?”
„Megmutatom a képet.” Ő meg: Lássuk az ikerpáromat!”
De amikor meglátta…
Teljesen leesett az álla.
Nyilván elég meghökkentő volt,
mert az illető ugyanúgy nézett ki mint én. Tetőtől talpig.
Elkezdte kérdezgetni a kollégákat:
„Hogy nézek ki ezen a képen?”
Mind azt mondták: „Jól nézel ki, aha.”
Kérdezzünk valaki mást! „Hogy nézek ki ezen a képen?”
Azt mondta:
„Tényleg senki nem látja, hogy ez nem én vagyok?”
Odamentem egy barátomhoz: „Nézd ezt a képet! Mit szólsz hozzá?”
Azt mondta, „Mit nézzek rajta? Ez te vagy pár haveroddal.”
Erre én: „Az benne a poén, hogy nem én vagyok az.”
Aztán újra megnézte, és azt mondta,
„Egy az egyben úgy néz ki.”
Egy órára rá lementem, és megkérdeztem Laurát,
tudja-e esetleg, hogy hívják, hogy rá tudjak keresni.
Facebookon vagy valahol.
„Keress rá! William Cañas Velasco.”
És meg is találtam. Végigpörgettem az összes fényképet.
Néma csöndben bámultam a fotóit, tüzetesen átnéztem őket.
Találtam párat, ahol nincs bajusza, nem úgy, mint az első képen, amit láttam.
A kiköpött másom volt.
Ekkor már futkosott a hideg a hátamon.
Éreztem, hogy van itt valami a háttérben.
Amikor azt hittem, már mindent láttam, és semmin sem lepődöm meg…
belebotlottam egy fotóba, ami mindent megváltoztatott.
Ez a fénykép indította el a lavinát.
Rám írt egy lány, akivel korábban együtt ebédeltünk a munkában:
„Figyelj már! A barátod unokatesójáról nézegetünk képeket.
Úgy néz ki, mint Jorgito.”
Mire én: „Tényleg? Tudjátok, mi a vicces a sztoriban?
„Williamnek van egy ikertestvére, aki nem is hasonlít rá.”
Erre ő: „Jorgitónak is.”
Azt kérdeztem: „Tudnál küldeni egy képet Jorgéról az ikertestvérével?
Én is küldök Williamről az övével.”
Amikor megláttam egymás mellett a két képet a telefonomon, azt mondtam:
„Te jó ég! Ők két külön ikerpár, akiket…”
- Elcseréltek. - Igen.
Nem csak egy nagy gond volt.
- Hanem kettő. - Kettő.
Nagyobb volt a gond, mint gondoltuk.
Rögtön elküldtem a képeket Laurának.
„Laura! Ők két külön ikerpár, akiket elcseréltek.”
Elállt a lélegzetem. Teljesen hihetetlen volt.
Egyszerűen nem hittem a szememnek.
Hiszen ott volt a képen valaki, aki pont úgy nézett ki, mint a testvérem.
Nem tudtam levenni a képről a szemem, és azon töprengtem:
„Ő meg kicsoda?”
Aztán megláttam a képaláírást:
„Az elválaszthatatlan tesók.” Azt írta, testvérek.
Csak meredtem magam elé.
„Itt valami nagyon nem stimmel. Mi ez az egész?”
Egy párhuzamos világ? Egy tükörvilág?
Nem is tudom, teljesen összezavarodtam.
Még az is felvetődött bennem,
hogy egy vicc az életem, valaki tréfát űz velem.
Nem tudtam, hogy kik ők, és zavarodottan, megdöbbenve néztem őket.
Aztán mindenféle olyan kérdést tettünk fel,
amiből esetleg rájöhettünk, hogy valójában testvérek.
Ikrek.
És hogy elválasztották őket valamiért.
Elsőként persze egyeztettük a születési dátumokat.
De pár dolog nem stimmelt, például a születési hely.
Ők Santanderben születtek.
Nem értettem. Hogyan születhettek Santanderben?
YANETH: JORGE SANTANDERBEN SZÜLETETT? LAURA: ASSZEM BOGOTÁBAN.
YANETH: TUTI?
Aztán Laura megírta, hogy Jorge nem Santanderben született.
Én meg azt mondtam, „Ez nem jött be, kár.”
Aztán megkérdeztem a barátomat,
„Nem tudsz olyasmiről, hogy Bogotába kerültek valamiért?”
Erre ő: „Talán igen. Megkérdezem Williamet.”
LA PAZ SANTANDER, KOLUMBIA
Na Conchita!
A nevem William Cañas Velasco.
Yaneth gyakran járt be a hentesboltba, ahol dolgoztam.
Elgondolkoztam azokon a kérdéseken, amiket Yaneth feltett nekem.
Elkezdtünk nyomozni,
mert eddig úgy tudtam, hogy Santanderben születtem,
és Santanderben nőttem fel.
De kiderült, hogy miután megszülettem, elvittek Bogotába.
Felhívtam a nénikémet, és megkérdeztem,
nem tudja-e, melyik kórházba vittek Bogotában.
Ő azt felelte:
„De, tudom. A Materno Infantilba.”
Yaneth kinyomozta, hol született a másik ikerpár.
Santanderben születtek,
de kiderült, az egyikük megbetegedett, még Santanderben,
mivel hét hónapra születtek.
Úgyhogy egyiküket elhozták Bogotába,
abba a kórházba, a Materno Infantilba, ahol a másik ikerpár született.
Amikor ezt megtudtuk, felkiáltottunk:
„Basszus! Csakis így lehetett!
Tuti a kórházban történt. Megoldottuk a rejtélyt.”
Elindultam haza, Carlos otthon volt.
Éppen tévét nézett, amikor megérkeztem.
Carlos Alberto Bernal Castro vagyok. 34 éves.
Éppen telefonáltam, amikor Jorge hazaért az egyetemről.
Azt mondta, tegyem le, beszélnünk kell.
Tudtam, hogy Jorge egy kicsit…
Nem kicsit. Elég nagy csibész.
Szeret hülyéskedni.
Megkérdeztem, mi olyan fontos, mert nem igazán érek rá.
Azt kérdeztem: „Hogy vagy, Carlos? Jól?”
„Hiszel a tündérmesékben?”
Mire ő:, „Mi van már?
Tök komoly arccal.
Azt mondtam, „Mi történt? Nyögd már ki végre!”
„Hiszel a mesékben?” Azt mondta: „Nem.”
Mire én: „Oké, Mutatok neked valamit, érdekelne a véleményed.”
Azt mondtam: „Jorge, ne szórakozz! Sok a dolgom, bökd már ki!”
„Ha ezt meghallod, megváltozik az életed.”
Közben nevettem, de halálosan komolyan gondoltam.
Tudtam, hogy milyen súlya van.
Megnyitottam a Facebookot, és megmutattam William profilját.
Végiglapozgattam a képeket, ő meg csak fogta a fejét.
Nevetett, azt hitte, csak szívatom. „Ez a csávó úgy néz ki, mint te.”
„Van egy hasonmásod?
Vajon mi történhetett? Apának van egy eltitkolt fia?”
Azt mondtam: „És a legjobb kép még hátra van.”
Mutatott egy fotót, ahol egy másik emberrel volt,
egy másik sráccal,
és totál kész voltam.
Meglátta a képet, és ráfagyott a mosoly az arcára.
Záporoztak a kérdései: „Ezt hol találtad? Kik ezek?”
Ott állt a testvérem hasonmása a képen.
Mellette az én kiköpött másommal.
Már semmi mókás nem volt az egészben.
Bementem a szobámba, és azonnal kutakodni kezdem.
Nosztalgikus érzés fogott el.
Sírva fakadtam.
Odamentem Jorgéhoz, megöleltem, és megmondtam neki, hogy nagyon szeretem.
Nem szokásom kimutatni az érzelmeimet.
Legfeljebb részegen.
Akkor először mondtam neki józanul, hogy szeretem.
Azt mondta, hagyjam a fenébe.
„Ne nyomozgass! Hagyd a francba!!”
„Engedd el!”
Egyből kikövetkeztettem,
hogy ha valakit elcseréltek, az csakis én lehettem.
Az testvérem külsőleg nagyon hasonlít a nővéremre, az anyukámra,
én meg mindig azt éreztem, hogy tökre más vagyok, mint ők.
Az volt a legnagyobb félelmem,
hogy a bogotái családom kitagadna.
Hogy azt mondják: „Többé nem vagy a fiunk.”
„Te nem Luz Marina fia vagy, nincs itt semmi keresnivalód.”
Nehéz kérdések merültek fel bennem,
amelyekre a választ még nehezebb lett volna elviselni.
Durva volt szembenézni azzal,
hogy nem az az ember vagyok, akinek hisznek.
Hogy nem én vagyok a fia a világ legcsodálatosabb anyukájának.
Eszemben sem volt feladni a keresést.
Ő nem akarta, de én a végére akartam járni az egésznek,
hogy kiderítsem, mi történt.
Időnként azon töprengtünk Laurával:
„Mi lesz, ha a sztori tragikus véget ér? Ha egyikük mondjuk öngyilkos lesz.”
Szörnyű volt még belegondolni is az egészbe.
„Hogy keveredtem bele? Minek kellett nekem kérdezősködnöm?”
„Kár volt beleütni az orrom.”
Nem tudtuk, hogyan fog végződni a történet.
Hogy hogyan fogadják majd, ha végül meglátják egymást.
És a család? Folyton az anyukák jártak az eszemben.
Kifecsegtem a férjemnek is.
Mit szólnál, ha ez veled történne?”
Ő meg: „Mi ez a marhaság, hogy elcserélték őket?”
Mondom neki: „Nézd meg a fotókat, ha nem hiszed!”
A lelkemre kötötte, hogy ne csináljak semmit,
nehogy baj történjen.
Hogy ezzel felforgatom az életüket, amihez nincs semmiféle jogom.
Teljesen igaza volt, de én nem tágítottam.
Miután megláttam a második képet, felhívtam Yanethet,
és elkértem tőle a hasonmásom telefonszámát.
Tisztán emlékszem rá.
Amikor kicsöngött a telefon, azt sem tudtam, mit mondjak neki.
Hevesen vert a szívem.
Tudtam, hogy a hasonmásom van a vonal túlsó végén,
de nem tudtam, hogyan szóljak hozzá, vagy mit fog mondani.
Tudtam, hogy ő hív. Felvettem.
Beleszóltam, „Szevasz! Hogy vagy?”
Amikor meghallottam a hangját, az volt az érzésem,
nem vagyunk egyformák.
Úgy éreztem, ez az ember más, mint én.
Kellemes hangon szólt bele: „Szevasz, hogy vagy?”
„William vagyok a hentesboltból. Megmutatták nekem a képeidet.”
Aztán rögtön a tárgyra tértem.
„Hol tudnánk találkozni?”
„Túl sok a véletlen egybeesés,
és szeretném kideríteni, hogy mi ez az egész.”
Mondom: „Persze! Hol? „A Lourdes templomnál jó? Tudod, hol van?”
„Igen, tudom, hol van.”
- „Oké. Jó neked estefelé? Kilenc körül?” - „Persze, sima!”
Erre felvetette, hogy találkozzunk aznap este.
Azt kérdeztem: „Egyedül jössz?” Erre ő: „Aha, egyedül jövök.”
„Oké. Akkor én is egyedül megyek.”
Aztán azt mondtam, Felhívom Carlost, és elmondom, mi történt,
hátha szívesen elkísér.
„Mizu, Carlos? Ráérsz? Találkozom a sráccal, gyere te is!”
Emlékszem, csak ennyit szólt: „Megmondtam, hogy engedd el!”
De addigra már lefixáltuk a találkozót.
Felhívott, hogy találkozik az egyikükkel, és engem is bökdösött, hogy tartsak vele.
Azt mondtam: „Nem tudok menni. Írom a szakdolgozatomat.”
Meg tudtam volna oldani, de nem akartam menni.
Azt mondta: „Nem megyek, és neked sem kéne.”
Én noszogattam, „Ugyan már! Semmi nem lesz.”
„Nem, nem megyek. Egy csomó dolgom van, nem érek rá.”
Fejébe vette, hogy találkozik vele,
de én nem voltam hajlandó tudomást venni a valóságról.
Nem akartam szembenézni a helyzettel.
Féltem, hogy kitagad a családom.
Ragaszkodott a találkozóhoz. Lehetetlen volt róla lebeszélni.
Így azt mondtam, „Bízok benned.
Csak légy óvatos, és mesélj el mindent!”
Wilber Cañas Velasco vagyok. Vélezben születtem, Santanderben.
La Pazban nőttem fel Williammel.
Mindig azt mondta, hogy egypetéjű ikrek vagyunk.
William Kennedyben melózott.
Felhívott, hogy sürgősen menjek be hozzá, mert muszáj beszélnünk.
Beléptem a boltba, köszöntem neki,
aztán mutatott egy képet valakiről, aki ugyanúgy nézett ki, mint William.
És volt a képen egy másik srác is.
Annyit tudtam kinyögni: „William! Örökké a testvérem leszel.
És ezen semmi sem változtathat.”
Ennyit tudtam kipréselni magamból.
Egy ikerpárnál a fizikai hasonlóság egy dolog.
De emellett ugyanaz a véretek, a gondolkodásotok, az ízlésetek.
És én sosem éreztem ezt Wilberrel.
Állandóan veszekedtünk.
A szüleink ugyanolyan ruhákba öltöztettek minket.
De nem hasonlítottunk egymásra. Sosem értettük meg egymást.
Amikor veszekedtünk, legbelül azt éreztem,
bár lenne valaki, aki teljesen olyan, mint én.
Az járt a fejemben,
hogy igazán hasonlíthatna rám.
Jorgéval tök más volt az ízlésünk. Alig volt bennünk közös.
Ő a kosarat szerette, én a focit.
Ő hip-hopot és rapet hallgatott, én a rockot.
Úgyhogy szépen lassan elkezdtünk külön utakon járni.
Elújságoltam Wilbernek,
hogy találkozom a sráccal, aki ugyanúgy néz ki, mint én.
Azt mondta:
„William, örökké a testvérem maradsz, de nem megyek veled.”
Mire én: „Akár jössz, akár nem, én megyek.”
Amikor látta, hogy hajthatatlan vagyok, megszólalt: „Várj! Veled megyek.”
Nem akartam, hogy egyedül legyen egy idegennel.
Mi van, ha ez egy átverés?
Simán kirabolhatják, sosem lehet tudni.
Ezekben nagyon óvatos vagyok.
Hívtunk egy taxit, és elindultunk a Lourdes felé.
Nyilván az egész út alatt ez volt a téma.
Hogy milyen lesz a srác, akivel találkozunk.
Az út a Lourdes templomig egy örökkévalóságnak tűnt.
Cikáztak a gondolatok a fejemben ideges voltam és aggódtam.
William megállás nélkül beszélt. Mint egy dumagép, be nem állt a szája.
Arra gondoltam: „Honnan tudhatnánk, hogy az-e, akinek mondja magát?”
Miközben a Lourdes felé sétáltam,
összefutottam egy sráccal, aki jó barátom volt az egyetemen.
Köszöntem neki.
Megkérdeztem, nem akar-e jönni, ez és ez a helyzet.
Amíg egymás mellett sétáltunk, pár perc alatt felvázoltam neki a szitut.
Végül belement.
Odaértünk a Lourdes parkba.
Amíg vártunk, beszélgettünk, és sosem felejtem el, amit mondott.
Valahogy így volt: „Ott jön! Látom őt!”
„Ott jössz!” Kitört belőlünk a nevetés.
Én meg halkan kérdezgettem a barátomat: „Tényleg így nézek ki?”
Ő meg, „Igen, így nézel ki.”
„Ilyen a járásom? „Aha, tök egyformák vagytok.”
Megláttam, hogy William hozta a testvérét.
William nem egyedül ment.
Yaneth és Brayan, az unokatestvére is vele tartott.
Valamiért nagyon meglepő volt látni őt.
És azt mondtam:
„Látom, hoztad a másikat srácot is.” Mármint Wilbert.
Azt mondta, „Te sem jöttél egyedül.” Mind nevettünk.
Ezt nézzétek!
William bőre világosabb.
Igen, tényleg.
- A hideg miatt. - Tuti.
- Hihetetlen! - Igen, teljesen.
Elképesztő!
- Mi az? - Pont mint William, amikor…
- Csak annyi… - A hajuk…
Ma volt fodrásznál.
- Egyébként… - Sokáig hosszú volt.
- Tényleg? - De ha levágatnám, szerintem…
Meg szakállat növesztenél.
Amikor megláttam azt az embert, aki a tökéletes másom volt,
elállt a lélegzetem.
Köszöntünk egymásnak,
de nehezen törtek elő belőlünk a szavak.
Inkább csak az érzelmek.
Amikor megláttam Jorgét, felnevettem.
Nem bírtam megállni nevetés nélkül.
Kinézetre pont olyan volt, mint William.
Nyerítve röhögött, mint Carlos.
Sosem felejtem el.
Ha rád nézek, mintha a testvéremet látnám.
- A nevetése is! - Csak nem szemüveges.
Félelmetesen hasonlított Carlosra.
Ez volt a legmegdöbbentőbb az egészben.
Mert nem látod magad kívülről, nincs előtted tükör a nap 24 órájában,
Nem látod a viselkedésed, ahogy gesztikulálsz, a mozdulataidat.
Ezt nem hiszem el!
Carlost viszont a 25 év alatt szinte mindennap láttam.
Minden mozdulatát ismertem, és Wilberben viszontláttam mindet.
Azt se tudom, mi a jobb. Az egész sztori, vagy ezt élőben látni.
Ez volt az egészben az igazán félelmetes.
Valahogy jobban foglalkoztatott, mint az, hogy élőben láthatom Williamet.
Te jó ég!
Nem tudom levenni róla a szemem.
Megvolt a hiányzó láncszem.
Végre kiderült, mi történhetett.
William ugyanis elmesélte,
hogy újszülött korában elhozták Bogotába.
Nem is hoztak, hanem elraboltak.
- Mi a vércsoportotok? - Mint a tiétek.
Sokat nevettünk.
Emlékszem, Williammel lőttünk egy közös képet.
Ekkor Wilber azt mondta:
„Most már én is találkoznék az ikertesómmal.”
Aztán megkérdezték, hol van Carlos.
Azt feleltem: „Otthon, sok a dolga.” Nem mondtam, hogy ki van borulva.
Kíváncsi lettem, és azt mondtam, szívesen megismerném.
„Meglátogatjuk?”
Jorge felhívta Carlost: „Átugrunk hozzád!”
Azt kérdeztem: „Miért jönnek ide? Erről nem volt szó.
Szó sem lehet róla, tudni sem akarok róluk.”
Nemsokára csengettek.
„A francba, itt vannak!”
Jorge bekopogott,
de Carlos nem akart ajtót nyitni.
Aha, otthon van.
Odabent volt, nevetett és azt mondta, „Én ki nem nyitom!”
Akkor ki fogja kinyitni? Gyerünk, nyisd már ki!
Nem akartam szembesülni a valósággal.
Még mindig nevet, jézusom!
Ez nem igaz!
Amikor végre találkoztunk, és megpillantottam Carlost,
Wilber tükörképét láttam magam előtt.
Ahogy nevetett,
ahogy a fejét fogta zavarában.
Szürke pulcsit akartam húzni, majdnem azt vettem fel.
Totál lefagytam.
Van egy tesóm, aki olyan, mint én. A tükörképem.
Sokat nevetgéltünk, viccelődtünk, idegesek voltunk, feszengtünk.
Azt is mondhatnánk, boldogok voltunk, mert azért nem mindennapi dolog,
hogy találkozol valakivel, aki a megszólalásig hasonlít rád, nem?
És ez még nyilvánvalóbb volt, amikor még csak 25 évesek voltunk.
Úgy éreztem, becsaptak, mert nem a testvéremmel nőttem fel.
Azt mondták, William a testvérem.
Aztán 25 évre rá előkerül egy vadidegen fazon, aki az ikertesóm?
Szomorúságot éreztem,
hogy nem adatott meg, hogy vele nőjek fel,
az igazi testvéremmel, Carlosszal.
De mivel együtt nőttünk fel Williammel,
az sem érdekel, hogy nem a vér szerinti testvérem,
pontosan úgy szeretem, mintha az lenne, hiszen így nőttünk fel.
Itt jönnek a szörnyek!
- Hogy vagy, szépfiú? - Mosolyogj, Wilber!
- Csak természetesen! - Ki jön?
- Te jössz, tesó! - Elrabolom egy percre.
- Nyugodtan. - Oké.
Itt jön a sztár!
Helyes pasas.
A nagy találkozó után arról kezdtünk beszélgetni,
hogy meg kéne osztani a világgal a történetünket.
Felvehetnénk a kapcsolatot egy tévécsatornával,
mert egész biztosan ráharapnának a sztorira.
És a Caracolnál be is kerültünk a Séptimo Día című műsorba.
Akkor meséltük el először a sztorit a tévében.
Kétség kívül ez az egyik legemlékezetesebb sztori
a Séptimo Día történetében.
Évekkel ezelőtt a Materno Infantil kórház intenzív osztályáról
tévedésből elszállítottak…
A nevem Juan Guillermo Mercado. Újságíró vagyok.
Mindig is a nem hétköznapi sztorik hoztak lázba,
az emberei történetek, az oknyomozás.
Láttam már jó pár „nagy egymásra találást.”
Úgy emlékszem, mintha tegnap történt volna.
A műsor producere azt mondta:
„Juan, itt egy történet két ikerpárról, akiket születésük után elcseréltek,
majd 25 évvel később egymásra találtak.”
Azt mondtam: „Ilyen csak a mágikus realisták világában létezik.”
De itt nyugodtan mondhatjuk, hogy a valóság túlszárnyalta a képzeletet.
És most következzen két egypetéjű ikerpár egészen hihetetlen története!
Mindkét ikerpár egyik tagja tévedésből más családhoz került.
Mindketten kórházban voltak,
összecserélték őket, aztán így mentek haza.
És így kezdődött a történetünk.
- Helló! Isten hozott! - Köszönjük.
- Szia, Gigi! - Köszönöm, hogy eljöttetek.
- Jorge! - Carlos.
Carlos. Máris elrontottam.
Láttam egy képet róla a testvérével, aki az én tesóm tükörképe volt.
A közönséghez hasonlóan én is felröhögtem,
amikor megláttam a fotót Wilberről, az ikertestvéremről.
Aztán persze lefagyott a mosoly az arcáról.
Ennyi volt.
Gondolom, mostanra hozzászoktatok.
Ti ketten, szemüvegesek, együtt nőttetek fel, de nem vagytok ikrek.
Igen, kétpetéjű ikrekként nőttünk fel.
Hát persze. Csoda szép kavarodás.
1998 DECEMBERE
MATERNO INFANTIL KÓRHÁZ, BOGOTÁ
Tudtuk, hogy az egyik ikerpár Bogotában, a Materno Infantilban született,
a másik pedig Santanderben, a Vélez kórházban.
Megkerestük az anyakönyvi kivonataikat, az orvosi papírjaikat.
Megtaláltuk Luz Marina Castro, a bogotái ikrek anyjának a leleteit.
Nem volt egyszerű megszerezni, mert a kórház már régen bezárt.
Megszűnt, mára romos állapotban van.
Megtaláltuk az orvosi feljegyzéseken, hogy koraszülöttként jöttek a világra,
valóban hét hónaposan születtek.
Arról is megbizonyosodtunk, hogy a másik ikerpár anyja, Ana Delina,
a Vélez kórházban szülte két gyermekét december 22-én este 10 órakor.
Érdemes tudni, hogy 1988-ban
a két hely közötti távolság, ahol a két ikerpár született,
Santander és Bogotá között akár 12-14 órás utat is jelenthetett.
A santanderi ikerpár egyik tagja megbetegedett.
Szombat reggel 8 óra körül azt mondta az orvos:
„Az egyik gyermek beteg.”
Aggódva kérdeztem, hogy mi baja.
„Nem hagyja abba a sírást, nem volt még széklete.
„El kell küldenünk Bogotába.”
Az orvos megkérdezte, vele tudunk-e menni.
Megérkezett anyukám, és ő vitte el a picit.
A beteg kisbabát a nagymamája vitte el egészen Bogotáig.
De amíg a pici kórházban volt, a nagynénje vigyázott rá.
És vasárnap a nővérem, aki Bogotában volt,
meglátogatta őt.
A nővéremnek adták ki a kórházból, ő pedig hazaküldte anyukámmal.
Visszaadta a nagymamának,
miután kiengedték a kórházból, és ő vitte haza Santanderbe.
Másik babát adtak oda neki.
És a nagynénjének nem tűnt fel, hiszen újszülöttek voltak.
A nagymama vitte haza Santanderbe,
odaadta az anyukájának, de neki sem tűnt fel,
hogy egy másik babát tart a kezében.
A csecsemő, aki Bogotában született,
elkerült Santanderbe,
és a William Cañas Velasco nevet kapta a keresztségben.
Eközben a csecsemő, aki Santanderben született,
ott maradt a fővárosban, egy bogotái családhoz került,
és Carlos Alberto Bernal néven keresztelték meg.
Nehéz egy napon arra ébredni, hogy az egész életed hazugság.
Hogy valaki más életét éled,
miközben a másik a te életedet, ami neked rendeltetett.
Vajon mekkora traumát jelentett az ikrek számára,
hogy elcserélték az életüket?
És a testvéreikre?
Jogilag szempontból ki a felelős a történtekért?
Készítettünk egy előzetes elemzést,
és megállapítottuk, hogy valóban vannak megválaszolatlan kérdések.
Az ügynek nemcsak pszichológiai, érzelmi hozadékai lehetnek,
de jogi következményei is.
A szüleink, a családi körülményeink, a múltunk mind a lényünkhöz tartoznak.
És ez ez akaratuk ellenére nem adatott meg nekik,
és olyan miliőben kellett felnőniük, amihez semmi közük nem lett volna.
Ezek a gyermekek egy egészségügyi intézményben születtek,
és meg kellett volna kapniuk a születéskor elvárható figyelmet,
ez esetben egy ikerszüléshez méltót, amit nem kaptak meg.
Talán a legfontosabb kérdés, amit feltettünk magunknak,
hogy ki lehet-e deríteni, mi történt pontosan a kórházban.
Hogyan történt ez a nagy babacsere?
Mivel ez egy gyermekkórház volt, sok csecsemő született ott.
Megállás nélkül dolgoztunk.
Sok kis páciens érkezett az ország minden tájáról.
Néha két csecsemő került egy kiságyba, vagy két csecsemő egy inkubátorba.
Amikor ikrek születtek, megjelöltük őket, „1-es iker”, „2-es iker” , „XY gyereke.”
Az a bogotái csecsemő, aki bekerült hozzánk az osztályra,
a 2-es iker volt az orvosi feljegyzések szerint.
Az történhetett,
hogy leesett az egyik baba karszalagja,
és nem jelentették.
Nem igazán értem,
hogy fordulhatott elő ilyesmi.
Az körvonalazódik a történetből, hogy a csere nem volt szándékos.
Úgy tűnik, volt valami külső tényező, egy véletlen mulasztás.
Úgy tudom, hogy az egyik baba nagyon betegen jött a világra,
oxigénre volt szüksége.
Úgyhogy azt a babát vitték át a kórházi osztályra,
A másik maradt az anyjánál.
Lehet, hogy leesett a karszalagja,
de egy ápolónak, orvosnak ilyenkor azt kéne mondania,
„Két babán nincsen karszalag,
meg kell állapítani, hogy melyikük kicsoda.”
Erre az egészre egyszerűen nincs más magyarázat.
Kizárt, hogy bárhol előfordult olyasmi, hogy szándékosan elcseréltek két babát.
Soha.
Hány csecsemő fordulhatott meg az évek során egy ekkora intézményben?
Hány ilyen eset lehet még?
Hányan lehetnek még olyanok, akik hasonló cipőben járnak?
Szeretnénk világossá tenni, hogy az itt jelenlévők közül
egyikünk sem érintett ebben a nagy kavarodásban.
Megtörtént. Sajnálatos, de megtörtént.
És kétség kívül tagadhatatlan, hogy a Maternóban történt.
Ebben a konkrét ügyben jogi szempontból a probléma egyik része az,
hogy senki sem nyilatkozik.
A perben felmerülő jogalanyok
kivétel nélkül mind azt mondták:
„Semmi közünk ehhez az egészhez.”
Karácsony táján történt. Lélekben mindenki ünnepelt.
Nem volt szigorú rend.
Elképzelhető, hogy lankadt a figyelem az ünnepi hangulatban.
Juan Guillermo addig kutakodott,
amíg bebizonyosodott, hogy nem Santanderben születtem,
hanem itt, Bogotában.
Ott cseréltek el minket, és így kerültem Bogotából Santanderbe.
Így nem azon a helyen nőttem fel,
ahol fel kellett volna nőnöm.
Ő más volt.
De sosem ismertem el.
Hogy nem hasonlít a többiekre.
Így hát az anyjaként neveltem, amíg felnőtté nem cseperedett,
és ki nem derült az igazság, de most is az anyja vagyok,
bármi is történt.
Kérdezősködtem a szüleimről.
Jorge azt mondta, hogy az édesanyjuk…
öt évvel azelőtt meghalt.
Az apjuk nem élt velük, de már ő is meghalt.
Sosem ismerhettem meg a bogotái édesanyámat,
amibe nehezen tudtam beletörődni,
mert jólesett volna legalább találkozni vele, megölelni, mert…
mégis csak az ő vére vagyok.
Azt volt a legnehezebb megemészteni,
hogy a legcsodálatosabb ember az életemben biológiailag nem az anyám.
Hogy az a személy, akinek mindent köszönhetek,
nem a vér szerinti édesanyám.
Óriási megrázkódtatás volt lelkileg, és az önképem szempontjából is.
Nem könnyű ráébredni, hogy az egész életed,
amiről eddig azt hitted, hogy a tiéd,
bizonyos szempontból nem a te életed.
Afféle tolvajnak érzed magad.
Mintha elvetted volna egy másik ember boldogságát.
Begubóztam egy…
olyan világba, ahol nem volt rajtam kívül senki más.
Próbáltam tisztázni magamban a megannyi kérdést.
Ki lettem volna, ha ott növök fel?
Mit szólt volna ehhez anyukám?
Mit mondott volna nekem? Elfogadta volna Williamet?
Williamnek és Carlosnak komoly lelki traumát okoztak a történtek.
Ráadásul Carlos, aki Bogotában nőtt fel, de Santanderben született,
képtelen volt elfogadni a vidéki származását.
Egy olyan helyen látta meg a napvilágot,
ahol a fegyveresek látványa a mindennapi élethez tartozik.
Gerillák, félkatonai szervezetek, akik drogkereskedők zsoldjában állnak.
Nehéz szívvel mentem el Santanderbe,
mert senki sem sejtette, mekkora gyötrelem számomra az egész.
Akár az is, hogy mosolyogjak egy idegenre,
vagy megöleljek valakit, akihez semennyire nem kötődöm érzelmileg.
Nem akart ellátogatni La Pazba.
Nem akart találkozni az anyjával.
Nem volt hajlandó beletörődni, hogy ő a vér szerinti anyja.
- Anita! - Isten hozott!
- Fiam! - Jöttem, ahogy ígértem.
Az első látogatása alkalmával úgy érezte, távol áll tőle Santander.
Kényelmetlenül érezte magát.
Talán mert bizalmatlan volt a testvéreimmel,
anyukámmal, apukámmal.
Kínos érzés lehetett,
mert 25 évig meg volt róla győződve, hogy az egész családja Bogotában él,
és amikor mindez hazugságnak bizonyult,
azt rendkívül nehezen tudta megemészteni.
A SANTANDERI SZÜLŐK
Nem szólít „anyának”, de megértem.
Másik családban nőtt fel.
Nem akar „anyának” hívni.
És William sem tenne ilyet, ha még élne az igazi anyja.
Teljesen megértem.
Bizonyos fokig el tudja fogadni, hogy anyukám az ő édesanyja,
de nehezen éli meg, hiszen ott volt a bogotái anyukája.
És amikor señora Luz Marina meghalt, teljesen összetört.
Az édesanyját gyászolta.
És abban mind egyetértünk,
hogy azok az igazi szüleink, akik felnevelnek minket.
Egyszer csak előkerül egy asszony, akiről kiderül, hogy az anyukája,
és ezt borzasztó nehéz elfogadni.
William összetört.
Olyan fájdalmat élt át, mintha a vér szerinti anyját gyászolná,
akit sohasem ismerhetett meg.
Borzasztóan szenvedett.
Úgy érezte: „Carlos megismerhette a szüleit,
találkozhatott a vér szerinti szüleivel, az én nevelőszüleimmel, de én nem.”
Mi az, William?
Egy picit eltörött a mécses.
Én vagyok ennek a legnagyobb vesztese, és…
Na, ne így éld meg!
Azért sírok, mert én nem találkozhattam az igazi szüleimmel.
Nem adatott meg.
De hát Isten így akarta. Ez van.
Williamnek nagyon fájt,
hogy ő nem ismerhette a biológiai szüleit, mert már korábban elhunytak.
Hiába kínálgattam, egy falatot sem evett.
Williamet elszomorította,
hogy nem abban a családban nőtt fel, amit a sors rendelt neki.
Csak sorolta a sérelmeit.
„Persze, hogy nem hasonlítok rájuk,
hiszen nem is az én családom.”
William, úgy érzed, ez az egész megváltoztatta az életed?
Nem azért sírok,
mert úgy érzem, hogy a testvéreim többé nem a testvéreim.
Ez inkább csak az adrenalin.
Emlékszem, hogy az első két-három napban…
éjjel nem jött álom a szememre.
Az sem volt könnyű,
hogy amikor a barátaim, az ismerőseim hallották a sztorit,
folyamatosan erről kérdezgettek.
„Te nem is a santanderi señora Ana fia vagy?
Más az anyukád?”
A nagynéni, aki elhozta a kisbabát, nyilván borzasztóan érezte magát.
„Az egész az én hibám.
Összecseréltem valakivel a testvérem kisbabáját.
Én tehetek mindenről.”
Rémesen érezte magát.
Istenkém, amikor megtudtam az igazat, nem tudtam abbahagyni a sírást.
„Az én Chinillóm eltaszít magától.”
„William itt fog hagyni.”
Biztos voltam benne, hogy nem lesz maradása.
Gyere, Carlos! Ők a testvéreim.
Illetve a tieid, de azért továbbra is a testvéreim, oké?
- Így van. - Jaja.
Mikor megtudtam, mi történt, az nagyon, nagyon rossz volt.
Alcira, Wilber, Efraín, Edgar és…
Ancelmo.
Attól féltem, hogy elveszítem.
Mi lesz, ha itt hagy bennünket, és…
elveszítem az öcsémet, akitől a legtöbb megértést kaptam.
A legtöbb szeretetet.
Imádtuk egymást.
Szóval lett egy új öcsém.
Ő milyen ember?
Attól féltem, mi lesz,
ha valami bűnöző, vagy tudom is én.
Ilyeneken járt az eszem.
- Csak örömében sír! - Köszönöm!
Sosem hittem volna…
- Jorgito, te is az öcsém vagy! - Gyere!
Rendkívül felkavaró pillanat volt.
Nem szerettem volna belerondítani mások életébe.
Erre senki sem számított.
Jött egyik információ a másik után, aztán hirtelen ránk szakadt az egész.
Nem akartam senkinek fájdalmat okozni.
Láttam William és a családja szomorúságát, ahogy egyesek magukat okolták.
Mondtam is Laurának, hogy már bánom az egészet.
Asszonyom, bizonyára felkavaró önnek ezeket hallani,
de ön hogy élte meg mindezt?
Ami engem illet…
először nagyon elszomorodtam,
hogy a fiam, akit…
Akit felneveltem, nem az én gyermekem.
Az összes gyermekem közül őt szerettem a legjobban.
Valósággal imádott engem.
Sosem tágított mellőlem, mindenhová velem jött.
Ha erőt vesz rajta a szomorúság, és elpityeredik,
azt mondom: „Anya, ne sírj!
Vagy sírj, ha ezzel könnyítesz a lelkeden!
De ne hidd, hogy otthagylak az új családom kedvéért!
Itt vagyok, és itt is maradok.
Mindig számíthatsz rám, bármi történjék,
és azon dolgozom, hogy jobb életünk legyen.
Nemhogy nem támogatlak többé,
mostantól kétszer, háromszor annyit is megteszek érted.”
Hogy érzed magad?
A szívem majd kiugrik a helyéből.
Amikor találkoztunk, Anita átölelt, és imádkozott értem.
Meglehetősen nyugodt voltam, mert anyám mindig ott volt az életemben.
Csodálatos anya volt.
Bemutatod őket, Wilber?
Carlos, ők itt a szüleim. A te szüleid.
De amikor Carmelo átölelt, elöntöttek az érzelmek,
mert azelőtt nem tudtam, milyen az apai ölelés.
Carmelo egy 190 magas centis fickó. A hadseregben szolgált.
Látni az a kemény kötésű férfit,
ahogy életében először erőt vesznek rajta az érzelmei…
Isten áldjon meg, drága fiam!
Az Úr áldjon meg, és kísérjen utadon, drága, imádott gyermekem!
Kérdezték már, hiányzott-e egy apa az életemből.
De hát hogy hiányozna olyasmi, ami sosem volt az enyém? Ugye?
De ahogy apám átölelt, az egészen újszerű érzés volt.
Egy új, semmihez sem fogható érzés.
Huszonöt év után megtudtam, milyen egy apai ölelés.
És a lelkem mélyéig megérintett.
Ugye azt mondják, hogy anya csak egy van.
Míg az apák… Ismeritek a mondást.
Életemben először éreztem a szerető apai ölelést.
Lelkileg olyan volt…
mint egyfajta beteljesülés.
Ne sírj! Ez Isten akarata, jól van?
Bár kiskorunktól foga szinte semmiben nem hasonlítunk,
akkor is a testvérem.
Amikor először megráztam William kezét,
éreztem az erős kisugárzását, azt a pozitív energiát.
Egyre jobban láttam magam benne, éreztem közöttünk a köteléket.
Úgy éreztem, nemcsak hogy kiderült az igazság,
de megtaláltam az igazi ikertestvéremet.
Búcsúzóul megöleltem, és azt mondtam, nagyon szeretem, és ő is így tett.
És ez az első napon történt.
Láttam, Carlos hogy fogadja.
Carlos sokszor kemény srácnak mutatja magát,
de tudom, hogy legbelül ő is egy érzékeny srác.
És láttam rajta, hogy még ha nem is akarja mutatni,
teljesen összezuhant, nagyon rosszul érintette az egész.
Azt hitte, hogy el fog veszíteni.
Jorgét ismerve hirtelen elfogott a félelem,
hogy olyan testvéri kapcsolatra vágyik, amit velem sohasem élt át.
Mert az élet szinte minden területén merőben különböztünk.
Úgy éreztem magam, mint a kisgyerek, akitől elveszik azt a játékát,
amivel sohasem játszott.
Nem akartam elveszíteni a testvéremet.
Féltem, hogy szívesebben van Williammel, mint velem.
Hogy többé nem leszek a testvére.
És hogy amit Williamben megtalált, én nem adhatom meg neki.
Jó napot!
- Hogy van? - Jól. Nahát, egypetéjűek!
Igen.
Micsoda hasonlóság!
Mindig ugyanolyan frizurát akartak vágatni nekünk,
de úgy sem hasonlítottunk.
- Hát te, Jorge? - Mi?
Veled és Carlosszal is így volt?
Persze!
Anyukám régen mindig fodrásztanoncokhoz küldött minket,
akik aztán jól megkopasztottak,
és sokáig fodrász felé se néztünk.
De egyébként mindkettőnknek megvolt a saját stílusa.
Valahol itt kezdtük el a saját utunkat járni Carlosszal,
és alakult ki a saját egyéniségünk.
De kiskorunkban mindig…
Ingyenes hajvágás a tanoncoknál.
Na? Ugyanúgy nézünk ki?
- Teljesen. - Mint két tojás.
Igen.
Elkezdtünk együtt lógni, összeöltözni…
Mindenfélét, amit Carlosszal…
Ha megkérem, valószínűleg igent mondott volna,
de nem volt hozzá bátorságom, olyan komoly srác volt.
Carlos sokkal komolyabb lett, sokkal ridegebb.
Nem volt boldog, szenvedett.
Szerettem volna jobb kedvre deríteni. Folyton ezen agyaltam.
Azon pörgött az agyam: „Mit tegyek, hogy jobb kedvre derítsem,
hogy megértessem vele: ugyanolyan fontos nekem, és szeretem?
Ő is ugyanúgy a testvérem maradt.
Elhatároztam, hogy magamra tetováltatom az arcát,
az anyám arcképe mellé.
Egyébként a húgomnak tartogattam azt a helyet.
De a történtek után úgy döntöttem, hogy inkább Carlost varratom magamra.
Szerettem volna, hogy érezze: még mindig az életem része.
És amikor meglátta a tetoválást, végre leesett neki,
és megváltozott a hozzáállása az egész sztorihoz.
Szerintem abban is sokat segített, hogy elfogadja Williamet.
Maradjunk annyiban, hogy az elején nem találtam a közös hangot Williammel.
Mindkettőnknek voltak fenntartásai a másikkal szemben.
Tulajdonképpen igazságtalan voltam vele.
Nem képzeltem magam William helyébe.
„A városi gyerekeknek sokkal könnyebb az élete.”
„Vidéken nem álltad volna meg a helyed.”
Szerinte nem bírtam volna a vidéki életet.
Ez oda-vissza így ment.
De idővel egyre jobban megértettük egymást,
és felfedeztük egymásban a jót is.
Most remek a kapcsolatunk.
Én vagyok a fia keresztapja, együtt szoktunk utazgatni.
Remekül kijövünk egymással,
pedig nincs köztünk sem vérségi, sem más rokoni kapcsolat.
Boldog szülinapot
Boldog szülinapot…
Boldog szülinapot Boldog szülinapot…
Meglátogattam őket az otthonukban,
jártam a hentesboltban, voltam Carlos és Jorge házában,
Teljesen világossá vált számomra,
hogy a két ikerpár teljesen más környezetből jön.
Az egyik ikerpár Bogotában nőtt fel.
Az 1980-as évek végén, amikor elcserélték a gyerekeket,
a főváros egy zűrös, veszélyes hely volt.
Bogotában tombolt az erőszak.
Nyugodtan mondhatjuk, hogy a főváros történetének legsötétebb korszakát élte.
De a városban persze sokkal jobb volt az oktatás, az egészségügyi ellátás,
de nem volt ritkaság, hogy az emberek konkrétan éheztek.
És ezt a bogotái ikrek is átélték
egy apa nélküli családban,
ahol az anyának jutott a családfenntartó szerepe.
Mindennap keményen dolgozott, hogy eltartsa a családját,
a két fiát és az idősebb lányát.
Szerényen éltünk.
Semmi luxus.
De az biztos, hogy szerető családban nőttünk fel.
Anyám sokszor mondogatta:
„Nem kell ide férfi, egyedül is felnevellek titeket.
Nem könnyű, és olykor mindent el kell vállalnom.
Néha nem tudtam, hogy tegyek az asztalra egy kevés cukros vizet és némi kenyeret.”
Egyedül gondoskodott rólunk.
Három gyereket nevelt fel.
Miközben az éltette,
és azért dolgozott, hogy tanulhassunk, hogy vigyük valamire az életben.
Ez az igazi feminizmus.
Példát mutatott nekünk.
Ő tanított minket emberségre, becsületre.
Pár percre haza esett, amikor végzett a takarítással,
aztán autókat őrzött, vagy ruhatisztítást vállalt,
és mindezt azért, hogy ne kelljen nélkülöznünk.
Bár apa nem élt velünk, ő mindent megtett, hogy semmiben se szenvedjünk hiányt.
Tele volt szeretettel.
És kedvességgel.
Bár semmije sem volt a világon, mégis…
Rengeteg embernek tett szívességét, de…
Soha semmit nem várt érte cserébe.
És sokszor nem is kapott, de akkor is segített.
Bocsánat!
Hatalmas szíve volt.
Nem csoda, hogy mindenki szerette.
Megismertem Williamet, és láttam, hogy ő is ilyen.
Ilyen életet él a mai napig.
És arra is rájöttem a történtek után,
hogy ez valószínűleg benne van a génjeinkben,
ez az önzetlenség.
Pedig nem gondoltam volna, hogy Williamben is ugyanúgy megvan.
A társadalom azt sulykolja belénk, hogy mind egyediek vagyunk,
így ha látunk két embert, akik a megszólalásig hasonlítanak,
megrendül a világ működésébe vetett hitünk.
MINDEN LEHETSÉGES - NANCY SEGAL
Beszéljünk az ikrekről!
Az ikreket általános csodálat övezi.
A kolumbiai ikrek történetéhez talán egy olyan történet sem fogható,
amivel addig találkoztam.
Tanulmányoztam már külön nevelkedett ikreket,
volt dolgom elcserélt ikrekkel,
de duplán elcserélt ikrekkel még soha.
KALIFORNIAI EGYETEM, FULLERTON
Az egypetéjű ikrek ritkák.
De hogy két ikerpár szülessen egy nap különbséggel,
egymástól 200 kilométer távolságra,
az egyik babát elküldik egy jobb kórházba,
bekerül a koraszülött-osztályra,
ahol összecserélik egy másik egypetéjű ikerrel,
az egészen példátlan.
Ez az a fajta kísérlet, amiről a tudósok titkon álmodoznak,
de etikailag elképzelhetetlen.
Nem tudom, hívhatjuk-e egyáltalán kísérletnek,
tekintve, hogy alapjaiban befolyásolja az ikrek életét, hogy elcserélték őket,
hogy milyen környezetben nőnek fel, milyen élethelyzettel szembesülnek,
az életkörülményeiktől, illetve a genetikai adottságuktól függően.
Szóval nem nevezném kísérletnek, mert hiányoznak a kontrollált körülmények.
Kellene egy alapvető felvetés, amit bizonyítani szeretnénk.
Itt egy tévedés történt, utána pedig
a történet vége úgy alakult, amit már mindannyian ismerünk,
és mind a négyen élik a saját életüket.
Bogotába utaztunk, hogy tanulmányozzuk az ikreket,
és azonnal láttam,
hogy Jorge és William tökéletesen passzolnak.
Mind a ketten eleven, közvetlen személyiségek,
míg Carlos és Wilber egy picit zárkózottabb,
sok tekintetben azonos az érdeklődési körük.
Úgyhogy látható, hogy eltérő családi hátterük dacára,
és itt tényleg óriási különbségekről beszélünk,
a két ikerpár gyönyörűen egymásra talált.
Ti is játszottatok tejót?
- Nem sokat. - Pedig…
Még gyerekkorunkban a szabadidőközpontban,
de nem ilyen nagy pályán.
Salakpálya volt, emlékszel?
Aha, néha előfordult.
- Szóval nem vágjátok. - Nem.
Ez a santanderi tesóm kedvenc sportja.
Mifelénk nagyon profin űzik ezt a játékot.
- Próbáltam ellesni ezt-azt, de… - Feltörli velünk a padlót.
Így jártunk. Meglátjuk, mi lesz.
Kezdjél Lássuk, mint tudsz!
Nézzük a mestert!
Ugye? Én megmondtam. Penge a srác.
- Látszik, hogy gyakoroltam? - Szuper!
A santanderi srác kimarad.
Nyugi!
Én is santanderi vagyok, dobok úgy, mint az öcsém.
- Dobj, ne dumálj! - Carlos kezdte.
A vér kötelez.
De béna vagy!
Ne égess már, Carlitos!
- Szedd össze magad! - Mutasd meg!
- Nyomjad, Wilber! - Jön a spíler!
Rajta, sólyomszem!
- Ő vágja a témát. - Dobhatod.
- Na… - Elrontod.
- Végre valamit jól csinálsz. - Elkaptam!
Érdekes, hogy a megismerkedésünk napján
mi volt az első kérdésünk a másikhoz.
Mi az, amiben hasonlítunk, és miben különbözünk?
Nyilván a külsőnket leszámítva.
Például, ami minket illet Wilberrel,
nagyon rendszeretőek vagyunk, a mindenünk a rend.
Komolyabbak vagyunk.
Akkor mi van még… Akkoriban csajozósabbak voltunk.
Komolyabbak vagyunk, utálunk elkésni.
Jorge folyton emlegeti, mikor Williammel bevásároltak ugyanolyan ruhákból.
Emlékszem, amikor Wilber bejelentette,
hogy utánozni fog.
„Gyere már el velem vásárolni, te vágod, mi a téma!”
Beugrottunk egy közeli ruhaboltba.
Azt mondja, „vegyünk egy barna cipellőt.” Mondom: „cipőt!”
Húztam az agyát.
Kezdte az eladó is, mondom neki: „Állj le öcsi, ezt csak nekem szabad.
Vérségi jogom van hozzá, tartsd tiszteletben!”
Mi meg Jorgéval közvetlenebbek vagyunk,
megnyerőbbek.
Örök optimisták vagyunk.
Ha valami nehézség támad, akkor is igyekszünk pozitívak maradni.
Könnyebben kimutatjuk az érzelmeiket.
Például családon belül…
Mi ebben visszafogottabbak vagyunk.
Mi nehezebben nyílunk meg. Zárkózottabbak vagyunk, mint ők.
Az ikreket különös kapcsolat fűzi egymáshoz.
Az egypetéjű ikreknek megegyezik a génállománya.
Ugyanúgy gondolkodnak, érvelnek, ugyanúgy dolgozzák fel az információkat.
Ugyanúgy szemlélik a világot. Ugyanúgy látják a dolgokat.
Így amikor egy egypetéjű ikerpár először találkozik,
rendkívül könnyen,
mindenfajta megerőltetés nélkül alakítanak ki kapcsolatot egymással.
Egy pillanat alatt.
Ezt láthattuk Jorge és William, illetve Carlos és Wilber esetében is.
Mintha örökké ismerték volna egymást, pedig először találkoztak.
- Kapd el, haver! - Jorge!
Pofán vágtál.
- Küldd rá, hallod? Dobd már rá! - Dobjad, gyerünk!
Csont nélkül, öcsi!
Nyomjad!
- Akartok látni még egyet? - Figyelj!
Óvatosan, haver!
Bepattant.
- Basszus! - Tovább!
- Wilber! - Ide! Ne, Wilber!
- Igen! - Ez az, Wilber!
Le lettetek alázva.
A gének, tesó.
A genetikai kapocs kulturális is egyben.
Óriási szerepe van a géneknek, ez tagadhatatlan.
Emellett persze…
a környezet, ahol nevelkedünk,
illetve az, hogy milyen lehetőségek adatnak meg számunkra az életben,
szintén sok nyom a latban.
De a genetika a döntő.
Az intelligenciában nyilvánvalóan komoly szerepet játszanak a gének.
De kell hozzá a lehetőség.
A viselkedésmintáinkat, a fizikai és egészségügyi állapotunkat
a genetika és a környezet együtt határozza meg.
De a géneknek sokkal nagyobb a szerepe, mint azt korábban hittük.
Jorge és William személyisége igen közel áll egymáshoz,
ahogy Carlos és Wilber személyisége is,
ugyanazok a szokásaik, az érdeklődésük, az ízlésük, stb.
Ebben az esetben a környezet szerepe világos,
mert extrém helyzetről beszélünk.
Az egyik testvérpár hozzáfért az oktatáshoz,
még a másik két fiú nem.
Az iskola egyórás gyalogút reggel,
aztán vissza ugyanennyi.
Ha hazaértél az iskolából, vár a munka,
bármi, ami a ház körül akad.
Tűzifát kell gyűjteni.
És mivel régen nem volt bevezetve víz a házba,
egy közeli kúthoz jártunk vízért.
Éjszaka egy kis gyertya pislákolt, amit lámpácskának hívtunk.
Mivel egyáltalán nem volt áram a házban,
nyilván maradt a gyertya.
A 90-es évektől a 2000-es évekig
a gerillák voltak az urak a környéken.
Aztán 2000 környékén lassan elszivárogtak,
aztán megérkeztek a félkatonai szervezetek.
Akkoriban nagyon ment az illegális kokatermesztés.
A körülmények miatt arra kényszerültünk,
hogy mi is eljárjunk kokát szüretelni.
A szükség vitt rá, nem jókedvünkből csináltuk.
Mindig azt mondtam magamnak, hogy ez nem nekem való, el akarok menni.
De 17 vagy 18 éves koromra jött el ez a pillanat,
amikor beléptem a seregbe, hogy leléphessek innen.
Az egyik bátyám is a seregben szolgált.
Idősebb volt.
És úgy hozta a sors, hogy elesett harc közben.
Huszonkét évesen halt meg.
Számomra ez… Illetve mindenkinek borzasztó nehéz volt.
Williammel azt tervezgettük,
hogy egyszer majd bosszút állunk.
Mindig azt mondtuk:
„Ha betöltjük a 18-at, belépünk a seregbe,
és megbosszuljuk a bátyánk halálát.”
Mikor William elmondta, hogy be akar lépni a seregbe,
az első gondolatom az volt, hogy őt is megölik,
ahogy Israelt is megölték.
Amikor William bevonult, anyám vigasztalhatatlan volt.
Azt mondta: „Mamikám! Bevonulhatok katonának?”
Én meg: „Nem dönthetek helyetted.
Nem szólok bele, mit csinálsz.”
De rettenetesen féltettem őt.
Mondom: „Te döntesz.” Azt mondta: „Engedj el!
„Be akarok vonulni. Lehúzom a szolgálati időmet,
és ha leszereltem, Bogotába megyek.”
Már négy hónapja szolgáltam,
amikor Wilber meglátogatott.
Amikor megláttam egyenruhában meg minden ilyesmi,
egy kicsit irigykedtem rá.
Még aznap bejelentettem otthon, hogy én is be foguk vonulni.
Dél-Bolívarba vezényeltek minket.
És ott, Dél-Bolívarban, valahogy…
Összemelegedtünk.
Korábban nem voltunk jó testvérek, kiskorunkban állandóan veszekedtünk.
De ott valahogy…
Talán mert egy olyan helyre kerültünk,
ahol körülvett minket az ellenség,
úgy érzem, közelebb kerültünk egymáshoz.
Úgy alakult, hogy ott kellett hagynom a katonai pályát,
és le kellett szerelnem a seregből.
Utána a keresztanyámhoz mentem Bogotába, aki arepaaárus volt.
Engem is megtanított, hogyan kell elkészíteni,
és utána én is beszálltam mellé.
Felállítottam egy standot, és arepát árultam Bogotá utcáin.
Dolgoztam egy családnak, ahol kaptam egy lehetőséget,
hogy elhelyezkedjek hentesként.
Utána pedig ő biztatta Wilbert.
Mondhatni kitaposta Wilbernek az utat,
illetve a többi testvérének is, de ők nem akartak menni..
Meghatározott génállománnyal születünk,
és a genetikai állományunknak köszönhető,
hogy bizonyos dolgok iránt jobban érdeklődünk.
Mi újság? Mi a helyzet, Félix bátyám?
William gyakorlatilag alig részesült oktatásban,
de rendkívül eltökélt volt.
Felnőtt fejjel beült az iskolapadba, elvégezte a jogot,
majd diplomás alkotmányjogász lett.
Ugyanaz az elszántság fűtötte, mint Jorgét.
Amikor megismertem a bogotái testvéreim élettörténetét,
hogy mindketten diplomát szereztek,
ez lett az életcélom, és azt mondtam,
én is megszerzem azt a diplomát.
Üdvözlöm!
Fogtam a hentesként összespórolt pénzem, és befektettem a jövőmbe.
William!
- Feiser barátom! Hogy vagy? - Jól.
Visszaült az iskolapadba, megszerezte a jogi diplomát,
elvégezte a specializációt.
Valami elképesztő motivált.
- Megbeszéltük Feiser bátyám! - Köszönöm!
- Isten áldja! - Titeket is!
- Ciao! - Minden jót!
Édesanyám összes gyermeke közül, akikkel együtt nőttem fel,
egyedül nekem sikerült diplomát szereznem.
Megszereztem a jogi diplomát,
aztán lehetőségem volt elvégezni az alkotmányjogi specializációt,
utána pedig úgy döntöttem, hogy hazaköltözöm La Pazba.
Azóta megválasztottak itt önkormányzati képviselőnek.
ELNÖK
És azon dolgozom, hogy segítsek az összes olyan La Paz-inak,
aki szeretne előrébb jutni, ahogy én is tettem.
Szakmámat tekintve könyvelő vagyok, adóügyekre szakosodtam,
illetve van még pár képesítésem.
Egy szakszervezet pénzügyi igazgatóhelyettese vagyok.
A munka mellett szívesen sportolok.
Gyakran kosarazom, úszom, crossfitezek.
Jelenleg hentesként dolgozom.
A meló jó, örömömet lelem benne, és remekül érzem magam a munkahelyemen.
A cél egy saját vállalkozás, hogy a magam ura legyek,
és előrébb jussak, ahogy eddig mindig. Apránként.
Ha elég nyitottak vagyunk, képesek leszünk hinni abban,
hogy egy pillanat alatt történhet bármi, ami megváltoztatja az egész életünket.
Volt idő, amikor különlegesnek képzeltem magam.
Hogy mindenkinél jobb vagyok, én vagyok a király.
De az élet egy jókora pofonnal ébresztett rá a tévedésemre.
Illetve, nemcsak ráébresztett,
de küldött valakit az életembe, aki pontosan olyan, mint én.
Én pedig tanultam belőle.
Azóta eltelt jó néhány év,
és látni Jorge és William, és Carlos és Wilber gyönyörű kapcsolatát,
az valami egészen felemelő érzés.
Úgy vélem, helyesen cselekedtünk, semmit sem bánok.
- Köszönöm, don Ciro! - Köszönöm!
- Ez oda megy? - Ide.
Szia, anya!
Viccelek!
- Ajtó! - Köszönjük, don Ciro!
- Señora Anita! - Hogy vagy, Carlitos?
William nem akart szólni.
- Szervusz, Carlitos! - William!
Hogy vagy, anya?
- Fiam! Hogy vagy? - Jól.
Mesélték, hogy mind a négy testvért, de különösen Williamet és Carlost
borzasztóan megrázták a történtek.
A sajátjuk helyett egy másik családban kellett felnőniük.
De attól ilyen csodálatos ez a történet, mert ők négyen egymásra találtak.
Elválaszthatatlanok.
Szeretik egymást, és ebből mind tanulhatunk.
És most szóljon szívemből ez a dal doña Anitának és doña Luz Marinának,
e két csodálatos anyának, akik világra hozták az ikreket.
Hallgassátok!
Elmondom szép sorjában Hogy esett meg e história
Csuda dolgok történtek Nem felejti, ki hallotta
A két ikerpár esetébe Belerendült Kolumbia
December 21. volt a napja, 1988-at írtunk
Négy fiú jött a világra Fene rögös út várt rájuk
És egy kórházi baleset Pecsételte meg sorsukat
E négy fiú között Oly mély a szeretet
Testvérré fogadták egymást Nincs ki elválassza őket
És csupán két csodás asszony Hozta világra őket
Wilber és fivére, Carlos Itt született e tájon
A santanderi La Pazban Nincs szebb hely a világon
És e falvat oly rendes Derék népek lakják
Most, tíz évvel később is,
mindennap azt kérdem magamtól, mi lesz velünk.
Bizakodva nézek a jövőbe,
sosem feledve, hogy az élet megajándékozott két új testvérrel.
Huszonöt évvel később Jorge egyik barátja
Mikor Williamet meglátta Csak állt a száját tátva
Ekkor derült fény arra Hogy esett meg e história
A négy fivér összetartón Éli az életét
„Legyen”, mondták a szülők „Született egy új família”
Má ők La Paz büszkeségei E históriát nem feledi senki
A feliratot fordította: Tóth Márton