Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Som voksen drømte jeg at jeg hadde en enegget tvilling.
Jeg våknet nysgjerrig og tenkte:
"Det hadde vært kult å ha en identisk tvilling."
Så skjedde det utenkelige.
Noe aldri hadde trodd på om det ikke hadde skjedd meg.
Jeg så bildene på mobilen og ble sjokkert.
De var identiske. Jeg kunne ikke tro det!
"Han er prikklik meg."
Jeg forsto ikke hva som foregikk.
Det er ekstraordinært.
Det er den typen eksperiment
forskere drømmer om, men aldri etisk sett kan gjøre.
Jeg følte at livet mitt var en løgn.
Det var som å oppdage et dobbeltliv.
Tror du på såpeoperaer?
For etter dette vil livet ditt forandre seg.
Ingen kjenner smerten du lever med.
Jeg hadde ikke rett til å endre folks liv.
Det er ikke lett å finne ut at livet ditt har vært en løgn.
Jeg visste ikke hvilken side av speilet jeg var på.
Jeg er Jorge Bernal.
Jeg ble født i Bogotá den 21. desember 1988.
Jeg jobbet for et hydrokarbonselskap og hadde en venninne som het Laura.
En dag sa Laura: "Jeg så deg i hjembyen min."
Jeg spurte når.
"Siste helg", svarte hun.
Jeg sa at jeg ikke var i Kennedy, men hun insisterte på at hun så meg.
Alt dette begynte da jeg og Yaneth skulle på en firmafest.
JORGES KOLLEGA
Jeg skulle kjøpe kjøttet.
Yaneth sa:
"Fetteren til typen min har en slakterbutikk, og han kan hjelpe oss.
Han vil gi oss utmerket kjøtt til en god pris."
Da vi kom til slakterbutikken forberedte William bestillingen vår.
Laura ble sjokkert da hun så William.
Jeg så slakteren, og han var prikklik kollegaen min Jorge.
Jeg ble sjokkert.
Jeg sa til Yaneth at jeg jobber med ham. Jeg prøvde å si hei til slakteren.
Han så på meg med et tomt uttrykk.
Hun trodde det var meg og at jeg ikke ville si hei.
Jeg trodde at Jorge var for flaut til å si hei
da jeg gjenkjente ham i slakterbutikken.
Det var det jeg trodde.
Hun insisterte på at hun hadde sett meg.
Hun spurte om jeg var flaut over å jobbe i en slakterbutikk.
Jeg sa at jeg ikke jobber i en slakterbutikk.
Det var ikke meg.
Jeg tenkte ikke så mye på det. Jeg trodde ikke på det.
Han sa han hadde en toegget tvillingbror.
Jeg sa: "Det var nok ham jeg så."
Han trodde ikke det, for de er ikke like.
Jeg plaget ham lenge om denne tvillingen.
Vi har spekulert i mange ting.
På et tidspunkt sa han: "Hva om jeg har en ukjent bror?
En bror som faren vår ikke har fortalt oss om."
En stund senere begynte Yaneth å jobbe i firmaet.
Jeg visste ikke hvem hun var,
men jeg la merke til at hun stirret på meg.
Jeg så Jorge og ble satt ut.
Jeg sa til Laura
at han lignet veldig på William, men det er ikke ham.
Det var som en drøm.
Det satte tankene mine i sving.
Williams bursdag er i desember.
Jeg spurte Laura om hun visste når Jorge fyller året.
Vi har en bursdagstavle på jobben.
Jeg sa at det var superenkelt å finne det ut.
Jeg sjekket tavlen og så at han ble født i desember.
GRATULERER MED DAGEN!
DESEMBER 21 - JORGE
Da sa jeg: "Jeg tror det foregår noe rart her."
En dag sa Yaneth:
"Jeg har et bilde av William fra slakterbutikken.
Kan du vise det til Jorge og se hva han sier?"
Hun kommer med hendene bak ryggen
og har mobilen i hånden og sier:
"Husker du hva jeg sa om han jeg trodde var deg?
Det var definitivt ikke deg.
Er du klar til å se dobbeltgjengeren din?"
Han sa: "Vis meg bildet, jeg er klar til å se min dobbeltgjenger."
Da han så ham, ble han skikkelig sjokkert.
Jeg ble helt satt ut.
Han lignet virkelig på meg. Han var prikklik meg.
Han spurte kollegaene våre: "Hvordan ser jeg ut på dette bildet?"
De sa at han så bra ut.
La oss spørre flere. "Hvordan ser jeg ut på bildet?"
Han sa: "Ingen kan se at det ikke er meg."
Jeg spurte en venn om hvordan jeg så ut på bildet.
Han så på bildet og sa: "Hva er det? Det er deg og noen kompiser."
Jeg sa at det ikke var meg på bildet.
Han så på bildet igjen og sa: "Men han ser akkurat ut som deg."
Etter en stund gikk jeg ned og spurte henne:
"Kan du gi meg navnet hans?
Kanskje jeg kan finne ham på Facebook eller noe?"
Hun sa: "Søk opp William Cañas Velasco."
Jeg fant ham og begynte å se gjennom bildene hans.
Jeg satt rolig og studerte bildene.
Jeg fant noen bilder av ham uten bart.
Han var prikklik meg.
Det var da jeg begynte å frike ut.
Jeg tenkte: "Noe foregår her."
Da jeg trodde at jeg hadde sett alt og ingenting annet kunne skje,
fant jeg bildet som virkelig forandret alt.
Bildet som forandret hele historien.
En jente fra kontoret skrev til meg:
"Vi ser på bildene av fetteren til typen din,
han er prikklik Jorgito."
Jeg sa: "Vet du noe morsomt?"
William har en tvilling som ikke ligner på ham."
Hun sa: "Samme med Jorgito."
Jeg spurte om hun hadde et bilde av Jorge og tvillingen hans.
Jeg sendte et av William med tvillingen.
Når jeg ser begge bildene på mobilen blir jeg helt satt ut.
Herregud. De er to tvillingpar og de er…
-Forbyttet. -Forbyttet.
Det var ikke bare ett problem.
-Det var to. -Men to.
Et større problem enn vi trodde.
Jeg sendte bildene til Laura og skrev:
"Det er to tvillingpar som har blitt forbyttet."
Jeg ble sjokkert. Det var noe helt utrolig.
Jeg kunne ikke tro det jeg så.
På bildet så jeg en person som var prikklik min bror.
Jeg stirret på bildet og lurte på hvem han var.
I en av kommentarene sto det:
"Uadskillelig brødre." Men det sto "brødre".
Jeg tenkte at her er det noe som foregår.
Hva er dette? Er det en parallell eller en speilvendt verden?
Jeg var veldig forvirret.
Jeg tenkte at hele livet mitt er en farse. Det er noe som ikke stemmer.
Jeg visste ikke hvem de var. Jeg var forvirret og sjokkert.
Vi begynte å spørre en rekke spørsmål
for å finne ut om de kunne være søsken.
Tvillinger.
De hadde blitt separert av en grunn.
Vi starter med å matche fødselsdatoene.
Men noen ting stemte ikke, som fødestedet.
De ble født i Santander.
Men jeg forsto det ikke. Hvordan ble de født i Santander?
BLE JORGE FØDT I SANTANDER?
NEI, I BOGOTÁ
ER DU SIKKER?
Laura sa at han ikke ble født i Santander.
Jeg tenkte: "Vi tok feil."
Jeg spurte kjæresten min
om de ble fraktet til Bogotá av en eller annen grunn.
Han sa at han skulle spørre William.
Nok, Conchita.
Jeg heter William Cañas Velasco.
Yaneth var ofte innom slakterbutikken der jeg jobbet.
Jeg begynte å lure på de samme spørsmålene som Yaneth stilte meg.
Vi begynte å sjekke,
for jeg trodde jeg var født og oppvokst i Santander.
Det viser seg at jeg ble født i Santander, og fraktet til Bogotá.
Jeg ringte tante og spurte:
"Tante, vet du hvilket sykehus jeg var på i Bogotá?"
Hun svarte:
"Du var innlagt på Materno Infantil."
MATERNO INFANTIL HOSPITAL
Yaneth fikk informasjon om de andre tvillingene.
De ble født i Santander,
men en av dem hadde blitt syk i Santander,
siden de ble født for tidlig.
Den ene tvillingen var veldig syk og ble sendt til Bogotá
til det samme sykehus, Materno Infantil.
Da vi oppdaget det,
forsto vi at de ble forbyttet på sykehuset.
Jeg dro hjem. Carlos var der.
Han var der og så på TV.
Jeg er Carlos Alberto Bernal Castro. Jeg er 34.
Jeg snakket i telefonen da Jorge kom fra universitetet.
Han sa at vi måtte prate.
Jeg vet at Jorge er en stor skøyer.
Han spøker alltid,
så jeg spurte hva han ville snakke om, for jeg var opptatt.
Jeg sa: "Hvordan går det, Carlos? Tror du på såpeoperaer?"
Han spurte meg strengt: "Hva har skjedd?"
Jeg spurte hva som hadde skjedd.
Han sa at han ikke trodde på såpeoperaer.
Jeg sa: "Jeg skal vise deg noe, si hva du synes."
Jeg sa: "Slutt å plage meg. Jeg er opptatt, spytt ut."
"Livet ditt vil for alltid forandre seg."
Jeg sa det og lo, men innerst inne mente jeg det.
Jeg visste hva jeg sa til ham.
Jeg åpnet Facebook og jeg viste ham Williams profil.
Da jeg viste ham bildene, la han ansiktet i hendene og lo.
Han trodde det var en spøk og sa at det lignet på meg.
"Hva mener du med tvilling?"
Jeg vet ikke om pappa har en ukjent sønn."
Jeg sa: "Jeg har fortsatt ikke vist deg det beste bildet."
Vi kom til et bilde der han var med en annen person,
med en annen fyr,
og jeg ble sjokkert.
Så snart han så bildet, sluttet han å le.
Han spurte meg hvor jeg fant bildet og hvem de var.
Han som lignet på broren min, var avbildet med en fyr som lignet på meg.
Det var da moroa var over, og jeg gikk på rommet mitt
for å undersøke.
Jeg ble nostalgisk.
Jeg begynte å gråte.
Jeg gikk tilbake og klemte Jorge og sa at jeg elsket ham høyt.
En gest som var veldig uvanlig fra min side.
Jeg gjorde det bare i fylla.
Det var første gang jeg sa det edru.
Han ba meg la det ligge.
"Ikke begynn å etterforske. Ikke gjør noe av det. La det ligge."
Jeg visste at om noen var forbyttet, så var det meg.
Broren min ligner veldig på søsteren og moren min.
Jeg var alltid annerledes enn dem.
Min største frykt var
at familien min fra Bogotá skulle avvise meg.
Jeg var redd at de skulle si:
"Du er ikke Luz Marinas sønn. Du hører ikke til her."
Det var vanskelige spørsmål å stille,
med svar som var enda vanskeligere å akseptere.
Det var ikke lett å innse at min bror ikke var min bror,
og at jeg ikke var sønn av personen jeg beundret mest i verden.
Jeg visste at jeg ville undersøke videre.
Han ville ikke, men jeg ville komme til bunns i saken
og finne ut hva som foregikk.
Noen ganger tenkte Laura og jeg:
"Hva om dette får en tragisk slutt?
Som at en av dem begår selvmord."
Det var veldig tungt for oss å tenke på det.
Jeg burde ikke ha spurt om noe. Jeg burde ikke ha involvert meg.
Vi visste ikke hva som kunne skje.
Vi visste ikke hvordan de ville reagere når de endelig traff hverandre.
Jeg tenkte mye på mødrene deres.
Jeg sa til mannen min: "Tenk om dette hadde skjedd deg."
Han sa: "Hvordan våger du å si de ble forbyttet?"
Jeg ba ham se på bevisene og bildene.
Han sa at jeg ikke skulle blande meg, at noe ille kunne skje.
At jeg kunne forandre folks liv og jeg hadde ingen rett til det.
Han hadde rett, men jeg fortsatte.
Etter det andre bildet, bestemte jeg meg for å ringe Yaneth
og be om telefonnummeret til fyren som så ut som meg.
Jeg husker godt da det ringte. Jeg visste ikke hva jeg skulle si.
Hjertet mitt hamret.
Jeg visste at tvillingen min var i den andre enden,
men jeg visste ikke hva han ville si.
Jeg visste det var ham. Jeg tok telefonen.
Jeg sa: "Hva skjer? Hvordan går det?"
Da jeg hørte stemmen hans, tenkte jeg at vi ikke var like.
Jeg snakket med noen som ikke var som meg.
Han snakket veldig lavt. "Hallo, hvordan går det?
Jeg er William fra slakterbutikken. De viste meg bildene dine."
Ut av det blå sa jeg: "Hei, hvor kan vi møtes?"
"Det er så mye rart som skjer,
så jeg vil gjerne møtes for å snakke om hva som foregår."
Jeg sa: "Jeg er klar! Vet du hvor Lourdes kirke er?"
"Jeg vet hvor det er", sa han.
Jeg spurte om vi kunne møtes klokken 21.00.
"Ja, sir."
Han sa han kunne møtes om kvelden.
Han sa at han skulle komme alene, så jeg sa at jeg også kom alene.
Jeg ringte Carlos for å si at jeg skulle møte dem,
i tilfelle han ville bli med meg.
Jeg sa at jeg skulle møte dem i dag og ba ham bli med.
Jeg husker at han svarte meg: "Jeg ba deg legge det fra deg."
Men jeg hadde allerede avtalt å møte dem.
Han sa han skulle møte en av dem, og spurte om jeg ville bli med.
Jeg sa at jeg ikke kunne fordi jeg jobbet med avhandlingen min.
Det var ikke derfor, det var fordi jeg ikke ville.
Han sa at jeg heller ikke burde dra.
Jeg sa at det kom til å gå bra.
Han sa at han var opptatt og ikke kunne bli med.
Da han bestemte seg for å møte dem, ville jeg ikke,
fordi jeg ville ikke konfrontere situasjonen.
Jeg var for redd for å bli avvist.
Han insisterte på å møte dem.
Jeg kunne ikke nekte ham å dra,
så jeg sa: "Vær forsiktig og hold meg informert."
Jeg er Wilber Cañas Velasco. Jeg ble født i Vélez i Santander.
Jeg vokste opp i La Paz med William.
Han pleide å si at vi var eneggede tvillinger.
William jobbet i Kennedy.
Han ringte meg og ba meg komme.
Jeg kom dit og hilste på ham.
Så viste han meg et bilde av en fyr som var prikklik William.
Ved siden av ham sto det en annen fyr som var prikklik meg. Og ei jente.
Jeg sa til William:
"Du vil alltid være min bror og ingenting vil endre det."
Det var alt jeg kunne si da.
Å være en tvilling, i tillegg til den fysiske likheten,
er å ha en som har samme tankegang og smak som deg.
Jeg følte aldri det med Wilber.
Vi kranglet alltid.
Foreldrene våre prøvde å kle oss i samme klær.
Men vi var ikke like. Vi forsto aldri hverandre.
Når vi kranglet tenkte jeg: "Jeg vil ha noen som er lik meg."
Jeg pleide å føle at tvillingen min burde være som meg.
Jorge og jeg hadde forskjellig smak. Vi likte ikke å dele.
Han elsket basketball, jeg elsker fotball.
Han liker hiphop og rap, jeg liker rock.
Så litt etter litt begynte vi å gå forskjellige veier.
Jeg ringte Wilber for å si
at jeg hadde avtalt å møte fyren som er prikklik meg.
Han sa: "Du vil alltid være min bror,
men jeg blir ikke med deg."
Jeg sa at jeg dro med eller uten ham.
Da han så at jeg skulle dra, sa han: "Vent, jeg blir med deg."
Jeg var redd for at han skulle dra alene.
Det kunne være en felle.
Det kunne være noen som skulle rane ham. Jeg er forsiktig med slikt.
Vi tok en drosje mot Lourdes-plassen.
Vi snakket om det hele drosjeturen.
Hvordan fyren jeg skulle treffe kom til å være.
Det føltes som om turen til Lourdes kirke tok en evighet.
Det virket veldig langt fordi jeg var nervøs og bekymret.
William snakket uten stans. Han holdt ikke kjeft.
Jeg tenkte bare på at vi ikke engang vet hvem vi skal møte.
Da jeg gikk til Lourdes, traff jeg en god venn fra universitetet.
Jeg hilste på ham.
Jeg fortalte ham hva som var på gang og spurte om han ville bli med.
Jeg hadde aldri forklart historien så kort som jeg gjorde da, på tre kvartaler.
Han ble med meg.
Vi ankom Lourdes-plassen og sto og snakket.
Jeg glemmer aldri hva han sa.
"Han kommer, jeg ser ham."
"Der kommer du jo." Og vi lo begge to.
Jeg spurte vennen min: "Ser jeg sånn ut?"
Han sa: "Ja, det gjør du."
Jeg spurte om jeg gikk slik. Han sa ja.
Jeg innså at William hadde med broren sin.
William kom ikke alene.
Han hadde med seg Yaneth og fetteren Brayan.
Jeg ble overrasket over å se ham.
Jeg sa: "Du tok med han andre." Altså Wilber.
Han sa: "Du kom heller ikke alene." Og så lo vi.
Se på det.
William har lysere hud.
Ja, han er blekere.
-På grunn av kulden. -Kulden.
-Dette er utrolig. -Ja, virkelig.
Helt utrolig.
-Hva? -Som William når han er nyklippet.
-Han har… -Håret…
Han klippet seg i dag.
-Ellers… -Det var langt.
-Hadde du? -Hadde jeg ikke klippet meg, så…
Med skjegg som dette.
Da jeg så personen som var prikklik meg, ble jeg målløs.
Jeg hilste på ham, men vi utvekslet ikke mange ord,
det var mer en utveksling av følelser.
Da jeg så på Jorge, lo jeg.
Jeg lo fordi fysisk sett var han prikklik William.
Han lo akkurat som Carlos. Det glemmer jeg aldri.
Jeg ser på deg og det er som å se broren min.
-De ler likt! -Han mangler briller.
Jeg så hvor lik han var Carlos, og det var det som sjokkerte meg mest.
Du ser ikke deg selv døgnet rundt.
Hvordan du gestikulerer, hvordan du beveger hendene.
Jeg kan ikke tro det.
Men jeg hadde studert Carlos i 25 år.
Jeg vet hvordan Carlos oppfører seg, og han var helt lik.
Jeg vet ikke om det hadde vært bedre å møte ham tilfeldig gata.
Det gjorde meg mer satt ut.
Jeg var mer opptatt av det enn å se William.
Herregud.
Jeg bare ser på ham.
Det var biten vi manglet
for å kunne forstå hva som hadde skjedd.
Fordi på et tidspunkt sa William:
"Da jeg var nyfødt, brakte de meg med hit til Bogotá."
Du ble ikke brakt hit, de tok deg.
-Hvilken blodtype har du? -Dere har den samme.
Vi lo.
Jeg husker at jeg og William tok et bilde sammen.
Jeg husker at Wilber sa: "Nå vil jeg møte tvillingen min."
På et tidspunkt spurte de hvor Carlos var.
Jeg sa at han var opptatt hjemme. Jeg sa ikke at han ikke var i form.
Jeg ble nysgjerrig og sa at jeg ville møte Carlos.
"Kan vi dra?"
Jorge ringte Carlos og sa at de kom.
Jeg spurte hvorfor. Vi hadde ikke blitt enige om det.
"Jeg vil ikke møte dem eller vite noe om det."
Så ringer det på døren.
Jeg sa: "Faen, de er her."
Jorge banket på døra, og Carlos ville ikke åpne.
Ja, der.
Han lo og sa: "Nei, jeg åpner ikke."
Hvem skal gjøre det da? Kom igjen, åpne!
Jeg ville ikke åpne og møte virkeligheten.
Han bare ler. Herregud!
Du tuller!
Da jeg endelig møtte Carlos, så jeg speilbildet til Wilber.
Måten han ler på,
hvordan han tok seg til hodet i overraskelse over det som foregikk.
Jeg tok nesten på meg en grå hettegenser.
Jeg var sjokkert.
Jeg har en bror som er som mitt speilbilde.
Det var litt latter, vitser, nerver og ubehag.
Du kan til og med si lykke.
For å finne noen som er prikklik deg er veldig rart, ikke sant?
Særlig som 25-åringer.
Jeg følte meg lurt, for jeg vokste ikke opp med broren min.
De sa at William var broren min.
Etter 25 år dukker en ukjent person opp og er liksom tvillingbroren min.
Jeg var litt trist, for jeg hadde likt å vokse opp med ham,
med broren min Carlos.
Men med William også.
For selv om vi ikke er biologiske brødre,
vokste vi opp sammen, og jeg er glad i ham som en bror.
Her kommer monstrene.
-Hvordan går det? -Smil, Wilber.
-Helt naturlig. -Hva nå?
-Du er her, bror. -Jeg låner ham litt.
-Selvsagt. -Selvsagt.
Talentet kommer.
Kjekk fyr.
Etter gjenforeningen begynte vi å snakke
om at vi ville snakke offentlig om det som skjedde med oss.
Så det var på tide å lete etter et TV-nettverk,
slik at de kunne filme med oss.
Vi filmet historien med Caracol for Séptimo Día.
Det var første gang ble historien fortalt på TV.
Det er uten tvil en av de mest uforglemmelige historiene
vi har fortalt på Séptimo Día.
På nyfødtintensiven ved Materno Infantil sykehus…
Jeg er Juan Guillermo Mercado. Jeg er journalist.
Jeg er en reporter som alltid leter etter uvanlige historier,
beretninger og avslørende saker.
Jeg ender alltid opp med historier om gjenforeninger.
Jeg husker det som om det var i går.
Produsent og regissør sa:
"Det er en historie om to tvillingpar som ble forbyttet ved fødselen
og fant hverandre 25 år senere."
Jeg sa: "Dette skjer i landet for magisk realisme,
men her kan vi si at virkeligheten har overgått fiksjonen."
To par med eneggede tvillinger deler en historie uten sidestykke.
Én bror fra hvert par dro hjem med feil familie.
De var på samme sykehus.
De blir byttet slik, så drar disse hjem sammen.
Der begynner historien vår.
-Hallo. Velkommen! -Takk.
-Hei. -Tusen takk. Jorge.
-Carlos. -Carlos, allerede feil.
Jeg så et bilde av ham med broren hans, og han så ut som broren min.
Jeg begynte å le, akkurat som publikum,
men når jeg fikk se bildet av tvillingen min…
-Da sluttet han å le. -Spøken var over.
"SKILT VED FØDSELEN"
Dere er vant til dette.
Dere to med briller vokste opp sammen, men dere er ikke tvillinger.
Ja, det sa vi var toeggede tvillinger.
Selvsagt. Det er et vakkert rot.
DESEMBER
To av tvillingene ble født i Bogotá på Materno Infantil sykehus,
og de andre to på Vélez sykehus, i Santander.
Vi lette etter deres medisinske journaler.
Vi fant Luz Marina Castros journal, Bogotá-tvillingenes mor.
Det var vanskelige å få tak i, fordi sykehuset var nedlagt.
Sykehuset var stengt, Det var til og med i ruiner.
Vi fant ut at de ble født for tidlig,
de ble født i svangerskapsmåned sju.
Moren til det andre tvillingparet, Ana Delina,
hadde født på Vélez sykehus den 22. desember klokken 22.00.
I 1988
var avstanden mellom fødestedene til tvillingene
i Santander og Bogotá, mellom 12 og 14 timer.
VÉLEZ REGIONSYKEHUS
En av Santander-tvillingene var syk.
På lørdags morgen rundt klokken 08, sa legen meg:
"Den ene babyen er syk."
Jeg spurte hva som var galt.
Legen sa at babyen bare gråt og ikke hadde hatt avføring.
De måtte sende ham til Bogotá.
Legen spurte om noen kunne bli med ham.
Moren min kom og han sendte babyen med henne.
Den syke babyen ble transportert av bestemoren helt til Bogotá.
Men mens han var innlagt, tok en tante seg av ham.
På søndagen besøkte min søster som var i Bogotá ham.
De ga babyen til søsteren min. Hun sendte ham tilbake med moren min.
Hun gir ham tilbake til bestemoren,
og bestemoren tar ham med tilbake til Santander.
De ga henne feil baby.
Hun la ikke merke til det. De var nyfødte.
Hun tok imot babyen og tok den med til Santander,
ga den til mammaen og mammaen merket det heller ikke.
Babyen, som ble født i Bogotá,
ble flyttet til Santander og døpt som William Cañas Velasco.
Babyen som ble født i Santander
hadde blitt flyttet til Bogotá, og dro hjem med Bogotá-familien,
og de døpte ham som Carlos Alberto Bernal.
Det er ikke lett å våkne en dag å vite at livet ditt har vært en løgn.
Å føle at du har levd noen andres liv,
eller at noen andre har levd ditt liv.
Hva var den psykologiske effekten for tvillingene som hadde byttet liv?
Og søsknene deres?
Og hvem som var ansvarlig for det som hadde skjedd?
ADVOKAT
Vi gjorde en analyse av situasjonen,
og observerte at det var det noen ubesvarte spørsmål.
Det er ikke bare et psykologisk eller emosjonelt problem,
men et juridisk problem.
Vi er foreldrene våre, vårt miljø og våre historier.
I dette tilfellet ble de fjernet mot sin vilje
og tvunget til å arve omstendigheter som ikke var deres egne.
Disse barna ble født på sykehus
og burde fått omsorgen en tvillingfødsel skal få.
Det fikk de ikke.
Kanskje det viktigste spørsmålet vi spurte oss selv om
var om det var mulig å finne ut hva som skjedde på sykehuset.
Hvordan skjedde babybyttet?
ROM 238 TIL 222
Det er et sykehus med høy kompleksitet, så mange barn ble født der.
Det var mye arbeid.
Det kom pasienter fra hele landet.
Noen ganger måtte vi ha to babyer i én krybbe, eller to i én inkubator.
SYKEPLEIER MATERNO
Tvillinger ble merket med "tvilling 1" eller "tvilling 2" og "barn av…"
Babyen fra Bogotá som kom hit var merket med "tvilling 2".
Kanskje babyenes armbånd falt av uten å bli rapportert.
Jeg vet ikke hva som kan være årsaken til bytte av tvillingene.
Det som sies her er at byttet ikke var med vilje.
Det ser ut til at det var det grunnet ytre omstendigheter, et uhell.
Jeg forstår det slik at en av babyene trengte ekstra oksygen.
SYKEPLEIER VED MATERNO
Den babyen ble sendt til barneavdelingen.
Den andre ble hos moren.
Armbåndet kan ha falt av,
men en sykepleier eller lege burde ha sagt:
"Denne babyens armbånd har falt av, så hvem er hvem?"
Det kunne ikke ha skjedd på en annen måte.
Jeg tror ikke noen har byttet om babyene med vilje.
Aldri.
Hvor mange babyer har de tatt imot i årenes løp på en så stor institusjon?
Hvor mange ganger har dette skjedd?
Hvor mange har det skjedd med og de vet ikke om det?
Så vi vil offisielt si
at ingen av oss som er her var involvert i dette.
Det skjedde og… Dessverre skjedde det.
Det kan ikke benektes at det skjedde på Materno.
I dette spesifikke tilfellet, er en del av problemet, juridisk sett,
er at ingen vil svare.
Enhetene som har forsvart søksmålet, har alle på en eller annen måte sagt:
"Dette har ingenting med meg å gjøre."
Jeg tror det var jul. Det var under en høytid.
Det var ikke mye orden.
Det var jul og personalet var litt distrahert.
Som et resultat av Juan Guillermos etterforskning,
fikk jeg vite at jeg ikke ble født i Santander,
men her i Bogotá.
Det var her byttet skjedde. Jeg ble tatt fra Bogotá til Santander.
Jeg vokste opp der.
På et sted jeg ikke skulle ha vokst opp.
Han var annerledes. Jeg erkjente aldri det.
Han lignet ikke på noen.
Jeg tok meg av ham til han ble voksen.
Til vi oppdaget sannheten.
Og jeg tar meg fortsatt av ham.
Så spurte jeg om foreldrene.
Jorge sa:
"Moren min døde for fire, fem år siden.
Faren vår bodde ikke med oss, men han er også død."
Å ikke ha møtt min mor fra Bogotá… Det var vanskelig for meg.
Jeg ville gjerne ha hilst på henne, gitt henne en klem,
for hun var mitt blod.
For meg var det vanskeligste å vite
at personen jeg beundret mest i verden ikke var min mor.
At den personen du skylder alt du er, ikke er din mor og ikke deler ditt blod.
Det er emosjonelt sjokk, og også et sjokk for egoet.
Det er ikke lett når alt du trodde du var
på et blunk ikke er ditt.
Du føler at du har stjålet et liv.
Som du til og med har stjålet noens lykke.
Jeg låste meg inne
i en verden der bare jeg levde, hvor bare jeg eksisterte.
Jeg prøvde å avklare mange spørsmål, mange gåter.
Hva ville skjedd om jeg hadde vokst opp der?
Hva ville skjedd hvis moren min hadde møtt dem?
Hva ville hennes reaksjon på meg ha vært? Ville hun ha akseptert William?
Situasjonen påførte William og Carlos dype og alvorlige psykiske problemer.
Og Carlos, som vokste opp i Bogotá, men ble født i Santander,
ville ikke erkjenne sitt landlige opphav.
Stedet de vokste opp er et landlig sted,
der væpnede grupper historisk sett vært til stede,
både geriljasoldater og militser, finansiert av narkotikasmugling.
Å dra til Santander var veldig komplisert,
for nesten ingen visste om de interne kampene jeg hadde.
Å kunne smile til en jeg ikke kjente,
eller klemme noen som ikke har lyst til å klemme.
Han ville ikke dra til La Paz. Han ville ikke besøke moren sin.
Han ville ikke erkjenne henne som sin biologiske mor.
-Anita. -Velkommen. Hvordan går det?
-Sønn. -Jeg sa jeg skulle komme.
Da han dro til Santander, syns han det var for øde.
Han likte seg ikke der.
Kanskje på grunn av mangel på tillit med mine andre søsken,
med mamma og pappa.
Det er en ømfintlig sak, for i 25 år
var han overbevist om at familien hans var hans mor og far her i Bogotá,
og da han fant ut at det ikke var tilfelle.
Det var veldig komplisert for ham.
SANTANDER-FORELDRE
Han vil ikke kalle meg "mamma".
Han vokste opp med en annen familie. så han vil ikke kalle meg mamma.
Hvis moren til William hadde vært i live, ville ikke han kalt henne mor heller.
Jeg forstår det.
Han aksepterer at moren min er moren hans.
Men han hadde en mor som oppdro ham i Bogotá.
Det var vanskelig for ham da fru Luz Marina døde.
Han sørget tapet av sin mor.
Vi forstår alle at
Foreldrene dine er de som oppdro deg.
Så å se en annen kvinne som sin mor, selv om det er hans ekte mor,
er vanskelig for ham.
William led.
Han fikk en slags sorg over at han ikke fikk møte sin biologiske mor.
Han led mye.
Carlos fikk treffe og bli kjent med
de biologiske foreldrene sine, men ikke jeg.
Hva er det, William?
Jeg må bare få ut litt følelser. Jeg er mest påvirket av alt dette, men…
Nei, ikke føl det.
Jeg gråter fordi jeg ikke fikk møte mine biologiske foreldre.
Det var ikke mulig. Men…
Men Guds ville ha det slik. Det går bra.
Det var tøft for William.
Da han fant ut at hans biologiske foreldre hadde gått bort,
sluttet han å spise.
William ble veldig trist
av at han hadde vokst opp i en familie som ikke var hans.
Han begynte å tenke over alt og sa:
"Jeg ligner ikke på søsknene mine. Jeg hører ikke til i denne familien."
William, føler du at dette har forandret livet ditt?
Jeg gråter ikke fordi jeg føler at vi ikke er søsken lenger,
det handler mer om adrenalin.
Jeg fikk ikke sove på to-tre dager.
Det var også vanskelig da folk begynte å finne det ut.
De ville snakke med meg om det.
"Er det sant at du ikke er Mrs. Anas sønn? Har du en annen mor?"
Det hele var veldig vanskelig for tanten som hentet babyen på sykehuset.
Hun tenkte:
"Dette var min feil. Jeg tok en baby som ikke var min søsters."
Hun tenkte at det var hennes feil og følte seg elendig.
Herregud, da hun fortalte det til meg gråt jeg utrøstelig.
Jeg trodde jeg ville miste William.
At William ville dra.
Jeg trodde at han ville forlate oss.
Hør her, Carlos. Dette er søsknene mine, ikke sant?
De er dine, men de er mine også, ikke sant?
-Vi… -Ja.
Det var veldig vanskelig for meg da jeg fant ut hva som hadde skjedd.
Alcira, Wilber, Efraín, Edgar og…
Ancelmo.
Jeg trodde jeg ville miste ham.
At han kanskje kom til å dra.
ELDSTE SANTANDER-BROR
Jeg kunne minste broren som var mest forståelsesfull
og kjærlig med meg.
Vi var veldig nære.
De sa at det fantes en annen bror. Hvordan er han?
Jeg var redd at han kunne være en uteligger eller svindler.
Jeg tenkte mye på det.
-Nei, dette er gledestårer. -Takk.
Jeg trodde aldri…
-Jorgito, kom, du er også broren min. -Kom.
Det var vanskelig å se det.
Jeg ville ikke at noe vondt skulle skje.
Det var veldig uventet.
Informasjonen kom til oss litt etter litt.
Jeg ville ikke at det skulle ende med at noen ble skadet.
Da William og familien var så triste,
og folk følte seg skyldige,
sa jeg til Laura: "Vi burde ikke ha gjort dette."
Jeg vet det er emosjonelt å høre alt dette.
Hvordan har det vært for deg?
I begynnelsen var det veldig trist
å vite at sønnen min var…
Å vite at jeg hadde oppdratt noen som ikke var min sønn.
Av alle mine barn elsket jeg ham mest.
Fordi han forgudet meg veldig.
Hvor enn jeg dro, var han med meg.
Hun ble veldig lei seg og begynte å gråte.
Jeg sa: "Mamma, ikke gråt."
"Eller gråte og hvil. Hvis du gråter, blir du sliten.
Men ikke tro at jeg skal til en annen familie nå."
Jeg sa: "Jeg er her, mamma.
Jeg skal gjøre alt det som må gjøres
og vi skal jobbe for å gå videre.
Hvis du syns jeg tok vare på dere før,
så skal jeg nå tredoble hvor mye jeg tar vare på dere."
Hva føler du?
Hjertet mitt hamrer.
Da jeg møtte dem, klemte Anita meg. Hun ba for meg.
Jeg var rolig fordi jeg hadde hatt en mor hele livet.
Jeg hadde en flott mor.
Vil du introdusere dem?
Carlos, dette er foreldrene mine. Foreldrene dine.
Da Carmelo klemte meg, var det blandede følelser,
for første gang i mitt liv følte jeg en fars klem.
Carmelo var en mann på rundt 1,90 meter. Eks-militær.
Å se en så sterk person
bryte sammen følelsesmessig for første gang over sønnen…
Måtte Gud velsigne deg, sønn.
Måtte Herren velsigne deg og være med deg, min dyrebare og elskede sønn.
Folk har spurt meg om jeg har savnet å ha en far.
"Du kan ikke savne det du aldri har hatt."
Men en fars klem var nytt for meg.
Det var en ny og unik følelse.
Det tok 25 år før jeg fikk føle en fars klem.
Det var rørende for meg.
Mange sier at man har bare én mor,
mens en far… Vi vet hva ordtaket sier.
Det var første gang jeg følte en fars klem.
Det var åndelig sett veldig tilfredsstillende.
Ikke gråt. Dette er Guds vilje, ok?
Selv om vi har vært veldig forskjellige hele barndommen, er han broren min.
Da jeg tok William i hånden,
følte jeg den gode energien og karismaen hans.
Jeg følte meg mer som meg selv og jeg følte at noe falt på plass.
Jeg fant ut sannheten,
men jeg fant også min ekte bror.
Vi klemte hverandre farvel og sa at vi var glade i hverandre.
Det var den første dagen vi møttes.
Jeg så Carlos' reaksjon.
Carlos kan virke tøff utenpå, men jeg vet at han er følsom.
Jeg innså at han
brøt sammen og slet fordi han trodde han mistet meg.
Jeg ble plutselig redd at Jorge
skulle få et forhold som han aldri hadde hatt med meg.
På grunn av våre interesser og lidenskaper.
Jeg var som et lite barn som har en leke og ikke bruker den,
og noen tar den.
Jeg ville ikke miste broren min.
Jeg var redd han ville velge William fremfor meg.
Redd for å høre: "Du er ikke broren min. Du kan ikke erstatte William."
God dag.
-Hvordan går det? -Bra. Dere er identiske!
Ja.
Dere ser helt like ut.
De prøvde alltid å gi meg samme frisyre som broren min,
men vi lignet ikke.
-Du også, Jorge? -Hva?
Prøvde de å gi deg samme frisyre som Carlos?
Selvsagt.
Moren min tok oss med til lærlinger,
så det var lettest å barbere alt håret.
Da ble det lenge til neste klipp.
Da vi ble eldre, fikk vi forskjellige frisyrer,
og begynte man å se ulikheter mellom oss.
Vi etablerte egne personligheter.
Men som barn gikk man til…
Til gratis hårklipp med lærlinger.
Hva? Er vi like, eller ikke?
-Ja. -Som to dråper vann.
Ja.
Jeg og William kledde oss likt og delte på ting.
Mange ting som med Carlos…
Hadde jeg spurt ham, ville han nok ha sagt ja,
men jeg spurte ikke fordi han var så alvorlig.
Carlos begynte å være hardere og mer avvisende med meg.
Han var såret og lei seg.
Jeg ville at han skulle føle seg bedre, så jeg tenkte:
"Hva kan jeg gjøre for å få ham til å føle seg bedre?
"For å få ham til å forstå at jeg fortsatt er glad i ham?"
Fordi han er broren min.
Jeg tatoverte ham ved siden av tatoveringen av min mor.
Jeg hadde reservert plassen til en tatovering av søsteren min.
Men på grunn av det som skjedde, ville jeg gi den plassen til Carlos.
Jeg ville at han skulle føle at han fortsatt var en del av min verden.
Da han så tatoveringen, forsto han,
og holdningen hans endret seg.
Jeg føler at det hjalp ham å akseptere William.
Da jeg møtte William, var det noen meningsforskjeller,
det var noen uenigheter på begge sider.
Jeg snakket om ting jeg ikke visste noe om.
Jeg satte meg ikke inn i Williams sted.
"Du vokste opp i byen, du er priviligert. Du kunne ikke vokst opp på landet."
Jeg sa også at det ville ha vært tøft for meg.
Det skjedde med oss begge.
Med tiden lærte vi å lytte og forstå
at hver av oss vokste opp med fordeler og ulemper.
Forholdet vårt er veldig bra nå.
Jeg er gudfaren til sønnen hans. Vi reiser sammen alene.
Forholdet er veldig godt.
Jeg har ingen biologisk tilknytning til William.
Gratulerer med dagen
Jeg dro hjem til dem.
Jeg dro til slakterbutikken. Dro hjem til Carlos og Jorge.
Jeg så tydelig at de tilhører to forskjellige miljøer i Colombia.
Et tvillingpar ble oppdratt i Bogotá.
På slutten av 1980-tallet da byttet skjedde,
var dette et tøft og voldelig sted.
Bogotá var en av krigens flanker.
Det var kanskje hovedstadens mørkeste periode.
En by der man hadde tilgang til utdanning og helsevesenet,
men en by der folk kjempet mot sult på daglig basis.
Det var tilfellet med tvillingene fra Bogotá,
som levde i en familie hvor moren,
som var familiens overhode, gjorde nettopp det.
Hun dro på jobb hver dag for å forsørge familien,
de to guttene og en storesøster.
Det var et ydmykt hjem.
Det fantes ikke luksus.
Men det var mye kjærlighet.
Moren min var kjent for å si:
"Jeg trenger ikke en mann, jeg kan oppdra dem selv.
Det er hardt. Jeg har hatt tøffe jobber.
Jeg har gjort alt for å alltid i det miste gi dem vann og brød."
Hun tok seg alltid av oss alene.
Hun oppdro tre barn.
Alltid med mentaliteten
som sa at vi trengte utdanning for å kunne tjene til livets opphold.
Det er ekte feminisme.
Gjennom eksempel lærte hun oss å være mennesker.
Dersom hun, etter å ha kommet hjem fra å vaske hus,
måtte gå og ta seg av biler, eller vaske klær
for å sørge for våre grunnleggende behov, gjorde hun det.
Selv om vi ikke hadde en far med oss, ville hun prøve å gjøre det beste for oss.
Hun var alltid veldig kjærlig.
Veldig snill.
Selv om moren min ikke hadde noe eget, gjorde hun…
Hun ville gjort tjenester uten…
Hun gjorde dem, uten å forvente noe tilbake.
Mange ganger fikk hun åpenbart ikke noe i gjengjeld, fordi hun gjorde det…
Unnskyld.
Hun var veldig snill.
Derfor var mange så glade i henne.
Da jeg møtte William, så jeg at han var lik.
Han gjør det.
Jeg innså at det kunne være genetisk
at hun var som hun var,
for jeg forventet ikke at William også skulle være slik.
14. JULI 1952 - 9. NOVEMBER 2009
Samfunnet forteller oss at vi alle er ulike i utseende og adferd.
Så når vi møter to mennesker som ser ut og oppfører seg så likt,
utfordrer det vår tro på hvordan verden fungerer.
La oss snakke om tvillinger.
Tvillinger vekker oppmerksomhet overalt.
Historien om disse tvillingene
er den mest spesielle jeg noen gang har møtt på.
Jeg har studert tvillinger oppdratt hver for seg,
og tvillinger byttet ved fødselen.
Men jeg har aldri møtt en dobbeltbyttet tvilling.
Eneggede tvillinger er sjeldne.
Men at to par fødes med én dags mellomrom, 160 km fra hverandre,
der én må reise til et bedre sykehus og legges inn på barneavdelingen
der han byttes med en annen identisk tvilling,
det er helt ekstraordinært.
Det er den typen eksperiment forskere drømmer om,
men aldri etisk sett kan gjøre.
Jeg vet ikke om det kan kalles et eksperiment
å se hvilken innvirkning et bytte har på tvillinger,
hvordan de utvikler seg i miljøet og hvordan de møter livet
avhengig av omstendighetene hvor de bor og deres genetiske bakgrunn.
Jeg kan ikke kalle det et eksperiment fordi eksperimenter er kontrollerte.
Det er alltid en hypotese å bevise.
Her var det et uhell,
og så utviklet livene til disse menneskene seg etterpå.
Vi ser hvordan de møter livet.
Vi dro til Bogotá for å studere tvillingene,
og det var tydelig for meg
at Jorge og William er en god match.
Deres høye energi, deres utadvendte personligheter.
Carlos og Wilber er mer tilbaketrukne.
De har lignende interesser på mange måter.
Du kunne se at til tross for de ulike miljøene,
de drastisk forskjellige miljøene,
matchet tvillingene veldig bra.
Spilte dere Tejo?
-Ja. Ikke mye. -Men det var…
Vi spilte det på sportssenteret som barn, men ikke på en stor bane som denne.
Vår var vel leire? Husker du?
Ja, vi spilte ikke ofte.
-Kan dere ikke spille? -Nei.
Dette er favorittsporten til søsknene mine i Santander.
Hver gang de spiller, vinner de.
-Jeg blir med for å lære, men… -Han vasker gulvet med oss.
Flaks. La oss se hva dere kan.
Begynn så, vis oss hva du har å by på.
La oss se hva du får.
Ser dere? Det var bra, ikke sant?
-Kan du se at jeg har øvd? -Bra kast.
La oss hoppe over fyren fra Santander.
-Rolig. -Jeg er fra Santander.
Jeg kaster som broren min.
-Ikke slåss. -Carlos startet.
Blod er tykkere enn vann.
Du er elendig.
Nei, du får meg til å se dårlig ut.
-Ikke sånn. -Gjør ditt beste.
-Kjør på, Wilber. -Han er den beste.
Kjør på, spurv.
-Han kan det. -Beveg hånden.
-Se… -Det er et dårlig skudd.
-Du gjorde endelig noe riktig! -Du traff!
Noe rart med den dagen vi møttes,
var det første spørsmålet vi spurte hverandre.
Hva er likt og hva er ulikt med oss?
Bortsett fra det fysiske aspektet.
Jeg og Wilber er veldig ryddige, besatt av å ha det ryddig rundt oss.
Vi er mer seriøse.
Vi er litt mer…
På den tiden flørtet vi mer.
Mer seriøse, mer opptatt av å være presise.
Jorge snakker alltid om dagen han kjøpte like klær som William.
Jeg husker godt da Wilber sa til meg: "Jeg skal kopiere deg."
"La oss shoppe sammen. Du har god stil."
Vi dro til en butikk for å kjøpe klær.
Han sa ordet "brun" på en bondsk måte, så jeg rettet på ham. Gjorde narr av ham.
Så gjorde stylisten det samme. Jeg sa: "Bare jeg kan gjøre det.
Jeg har en biologisk rett til det. Respekter ham."
I vårt tilfelle er vi mer sosiale og karismatiske.
Vi ser alltid ting på den beste måten.
Selv om det er vanskeligheter, ser vi det positive i alt.
Vi uttrykker mer følelser.
Vi er mer reserverte.
Vi uttrykker mye mindre følelser enn dem.
Det er en spesiell forbindelse mellom tvillinger.
Eneggede tvillinger har samme genetiske bakgrunn.
De tenker likt, de resonnerer likt, de bearbeider informasjon på samme måte.
De reagerer likt på verden. De ser ting på samme måte.
Så når eneggede tvillinger møtes for første gang,
er det veldig enkelt og uanstrengt
for dem å raskt forme et forhold til hverandre.
Vi så det med Jorge og William. Vi så det med Carlos og Wilber.
Det var som om de hadde vært sammen hele livet.
-Ta den, bror. -Jorge!
Du skadet kjeven min.
-Kast den. Her. -Skyt!
Glimrende skudd.
Spill!
-Skal jeg score igjen? -Rolig nå.
Rolig. Bror!
Det blir mål!
-Pokker. -Igjen!
-Wilber! -Her. Nei, Wilber.
-Ja! -Bra, Wilber!
Der ble du overkjørt.
Genetikk.
En genetisk kobling er en kulturell kobling.
Det er en tung genetisk vekt. Det er utvilsomt.
Men også miljøet der personen utvikler seg,
og mulighetene personen har i livet,
vil også ha innvirkning.
Men genetikk betyr mye.
Intelligens har en veldig sterk genetisk komponent.
Men du må ha muligheter.
For alle atferder og alle medisinske og synlige tilstander,
spiller både gener og miljø en rolle.
Men gener spiller en mye viktigere rolle enn vi hadde forventet.
Jorge og William var så like i personlighet.
Carlos og Wilber hadde også like personligheter.
Like vaner, interesser, smak, og så videre.
Men miljøet i dette tilfellet var også veldig tydelig
fordi det var ekstremt.
Du hadde de to brødrene med utdannelse,
og de to uten utdannelse.
Det tar en time å gå til skolen om morgenen,
og en time å gå hjem igjen.
Du kom hjem fra skolen og du hadde en jobb å gjøre,
pliktene hjemme.
Du måtte hente ved.
Huset hadde ikke egen vannforsyning,
så vi måtte dra til nærmeste elv for å hente vann.
Om kvelden brukte vi et lite lys som vi kalte vår lille lampe.
Vi hadde ikke elektrisk lys i huset,
så vi tente stearinlys.
Fra 90-tallet til 2000-tallet
var området kontrollert av geriljasoldater.
Rundt 2000 begynte de å forlate området,
og da kom paramilitære inn.
På den tiden var det mye ulovlig jordbruk. For eksempel koka.
Livssituasjonen vår tvang oss mange ganger til å høste koka og jobbe i den bransjen.
Vi gjorde det av nødvendighet.
Det var ikke noe for meg. Jeg ville ut av det.
Men jeg måtte vente i 17 år, til jeg ble 18,
før jeg kunne bli med i hæren og komme meg ut.
Broren min var også i militæret.
Han var eldre enn meg.
Han mistet dessverre livet der.
Han mistet livet 22 år gammel.
For meg var det… Det var veldig vanskelig for oss alle.
På den tiden tenkte jeg og William bare på hevn.
Da vi var barn, sa vi:
"Vi skal bli med i hæren. Vi skal hevne vår brors død."
Da William fortalte meg at han skulle i hæren,
tenkte jeg at de ville drepe ham også, for de hadde allerede drept Israel.
Moren min led mye da William vervet seg.
Han spurte om jeg ville la ham verve seg.
Jeg ville ikke si hverken ja eller nei. Det var ikke opp til meg.
Jeg var redd de ville drepe ham også.
Jeg sa at det var opp til ham. Han hadde veldig lyst til å verve seg.
"Jeg vil tjene i militæret,
og når jeg er ferdig, drar jeg til Bogotá."
Jeg husker dagen Wilber kom, etter at jeg var der i fire måneder.
Jeg ble litt misunnelig da jeg så ham i uniform.
Jeg dro hjem den dagen og sa at jeg også skulle verve meg.
Og så dro vi til sør-Bolívar.
Da vi var i sør-Bolívar, kom vi mye nærmere hverandre.
Vi ble mer som brødre, for vi kranglet mye da vi var barn.
Men der,
kanskje fordi det var et område hvor fienden var til stede,
følte jeg et tettere brorskap med ham.
Etter en stund kunne jeg ikke fortsette karrieren
og meldte meg ut av hæren.
Jeg ankom Bogotá til min gudmors hus.
Hun solgte arepa.
Hun lærte meg å lager dem, og så begynte jeg å jobbe med henne.
Jeg åpnet en bod på gata. Jeg solgte arepa på gata i Bogotá.
Å jobbe for en familie åpnet andre dører for meg.
Takket være dem, fikk jeg jobbe med kjøtt.
Han oppmuntret Wilber til å komme.
Han ledet vei for at Wilber kunne komme,
og alle andre som ville, men de andre søsknene ville ikke.
En person blir født med en genetisk profil,
og den genetiske profilen
kan gjøre at personen er mer motivert til å gjøre ting.
Hvordan går det, Don Félix?
William hadde nesten ingen utdannelse, men han hadde driv.
Han gikk på skolen, tok en jus utdanning
og en mastergrad i statsrett.
Han hadde samme drivkraft som broren Jorge.
Jeg visste at tvillingbrødrene mine
var i ferd med å bli fagfolk,
så jeg satte meg et mål om at jeg også skulle bli fagutdannet.
Kompis.
Jeg betalte for utdannelsen med det jeg tjente på slakterbutikken.
William, venn.
-Hvordan går det? -Bra!
Han har studert til å bli advokat. Han er superdreven.
-Da er det en avtale. -Takk.
-Gud velsigne. -Dere også.
-Ha det. -Vi ses senere.
Av alle min mors barn som jeg vokste opp med,
er jeg den eneste som har en utdannelse.
Jeg ble advokat.
Jeg spesialiserte meg i statsrett.
Det var da jeg bestemte meg for å dra tilbake hit til La Paz.
Byen valgte meg som kommunestyremedlem, ved folkeavstemning.
FORMANN
Dette gjorde det mulig for meg å hjelpe
mange familier i La Paz med å komme seg videre,
slik som jeg har gjort.
Jeg regnskapsfører, jeg har spesialisert meg på skatt
og jeg har flere studier.
Jeg jobber som nestleder for en fagforening.
Bortsett fra å jobbe, liker jeg å drive med sport.
Jeg trener basketball, svømming, CrossFit.
Jobben min akkurat nå er… Jeg er kjøttskjærer.
Jeg trives godt i jobben min.
Planen min er å ha mitt eget firma
og fortsette fremover. Klartenkt.
Du må ha et åpent sinn for å forstå og innse
at noe kan forandre livet ditt på et øyeblikk.
Jeg trodde at jeg var "unik".
At det ikke fantes noen som meg, og jeg var best.
Men livet viste meg at det var feil.
Ikke bare sa det at jeg ikke er unik,
men det brakte noen som er prikklik meg.
Jeg lærte av det også.
Nå som det har gått noen år,
er det veldig fint forholdene Jorge og William, og Carlos og Wilber har,
det gjør meg veldig glad.
Jeg føler at vi gjorde noe bra og jeg angrer ikke på det.
-Takk, Mr. Ciro! -Takk.
-Her borte? -Ja.
Hei, mamma!
Jeg tulla.
-Lukk døren. -Takk.
-Anita! -Carlitos, alt bra?
William ville ikke si det. Kjeft på ham.
-Hei, Carlitos. -Hei, William!
Står til, mamma?
-Hei, sønn. Hvordan går det? -Bra, mamma.
Jeg lærte at de fire brødrene, spesielt William og Carlos,
var i sjokk da de oppdaget hva som hadde skjedd.
De vokste opp i andre hjem enn det som var meningen.
Men det fine med disse brødrene er at de alle har funnet sammen.
De er en kvartett.
De elsker hverandre, og vi kan lære av det.
Denne sangen er til Doña Anita og Doña Luz Marina,
to vakre mødre som brakte fire tvillinger til verden.
Den låter sånn.
Jeg skal fortelle en historien Om alt som har skjedd
Ting som er overraskende Ting vi aldri vil glemme
Historien om tvillingene Som har rystet Colombia
Den 21 desember 88 var året
Fire gutter ble født For å begynne livet reise
Men en sykehusfeil Endret skjebnen deres
De fire guttene Deler i dag en dyp kjærlighet
For nå er de fire brødre Ingen kan skille dem
De ble brakt til verden Av to sterke mødre
Wilber og Carlos, damer og herrer Ble født her i min by
Her i La Paz, Santander I en vakker landsby
Der folket er ydmyke Og alltid positive
Nå, ti år senere,
spør jeg meg selv hver dag hva som vil skje med oss.
Alltid med et åpent sinn.
Og nå med to brødre til.
25 år senere En dag kom en venn av Jorge
Da hun møtte William Var overraskelsen enorm
Det var da historien Som alle har hørt startet
I dag er de gjenforent Og nyter livet
"Greit", sa foreldrene "Familien har vokst"
I dag er de La Paz' stolthet Og historien er ikke glemt
Tekst: Veronika Mathisen