Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Când am devenit adult, am visat că am un geamăn identic.
M-am trezit gândindu-mă:
„Ce tare ar fi să am un geamăn identic!”
Apoi s-a întâmplat ceva de neimaginat,
ceva ce ar părea imposibil dacă nu mi s-ar fi întâmplat mie.
Am văzut cele două fotografii pe telefon și am fost șocată.
Erau la fel. „Nu-mi vine să cred!
Arată exact ca mine.”
Totul s-a schimbat, nu înțelegeam ce se întâmplă.
Este extraordinar.
E genul de experiment
visat de cercetători, dar interzis din punct de vedere etic.
Credeam că viața mea e o minciună.
Parcă descoperisem o viață dublă.
Crezi în telenovele?
Deoarece, după asta, viața ta se va schimba.
Nimeni nu știe cu ce durere trăiești.
Nu aveam dreptul să schimb viețile oamenilor.
Nu e ușor să afli într-o zi că viața ta e o minciună.
Chiar nu știam de care parte a oglinzii mă aflu.
GEMENI DIN ÎNTÂMPLARE
BOGOTÁ, COLUMBIA
Sunt Jorge Bernal.
M-am născut la Bogotá, pe 21 decembrie 1988.
Am lucrat la o companie de hidrocarburi,
unde aveam o prietenă pe nume Laura.
Într-o zi, Laura m-a întrebat: „Ce mai faci?”
„Te-am văzut în zona mea.” Zic: „Când?”
Zice: „Weekendul trecut.”
Zic: „N-am fost în Kennedy.” Ea zice: „Serios, te-am văzut.”
Totul a început din cauza unui grătar la care mergeam cu Yaneth.
Voiau să cumpăr eu carnea. Yaneth a zis: „Nicio grijă.
Vărul iubitului meu are o măcelărie și ne poate ajuta.
Ne va da carne excelentă la un preț bun.”
Mergem la măcelărie,
unde William ne pregătea comanda.
Laura a fost șocată când l-a văzut pe William.
L-am văzut pe măcelar și semăna leit cu colegul meu, Jorge.
Am fost șocată.
„Yaneth, lucrez cu el!” Am încercat să-l salut pe măcelar.
S-a uitat la mine impasibil.
A plecat crezând că sunt eu și că nu voiam să o salut.
Mereu am presupus că lui Jorge îi era rușine să mă salute
deoarece l-am recunoscut când lucra la măcelărie.
Așa credeam eu!
A insistat. Ba chiar mi-a zis:
„Ți-e rușine să spui că lucrezi la o măcelărie?”
I-am zis: „Nu mi-ar fi rușine, dar nu lucrez la măcelărie. Nu sunt eu.”
Nu m-am gândit prea mult la asta. Încă nu credeam nimic.
Mi-a spus că are un frate. Nu identic, dar geamăn.
Am zis: „Deci pe el l-am văzut.”
Iar el a zis: „Nu cred. Nu prea semănăm.”
L-am sâcâit mult timp pe tema asta.
Am făcut și speculații.
La un moment mi-a zis: „Dacă am un frate pierdut pe undeva
despre care tata nu ne-a spus că există?”
După o vreme, Yaneth a venit să lucreze la companie.
N-am salutat-o, pentru că nu o cunoșteam.
Dar am observat că uneori, când ajungeam, se holba la mine.
L-am văzut pe Jorge la companie și am rămas uimită.
I-am spus Laurei:
„Seamănă mult cu William, dar e clar că nu e William.”
Nu știu dacă… A fost ca un vis.
Dintr-odată mi-a stârnit curiozitatea.
Știam că William era din decembrie.
Am întrebat-o pe Laura dacă știe când e ziua lui Jorge.
Avem un panou cu zilele de naștere.
I-am zis: „Pot afla cu ușurință.”
M-am uitat pe panou și, desigur,
era născut tot în decembrie.
LA MULȚI ANI!
21 DECEMBRIE - JORGE
Am spus: „Se întâmplă ceva ciudat aici.”
Într-o zi, Yaneth mi-a spus:
„Am o poză cu William de la măcelărie.
I-o arăți lui Jorge și vezi ce zice?”
Vine la mine, cu mâinile la spate,
cu telefonul în mână, zicând: „Îți amintești ce ți-am spus
despre cel pe care l-am confundat cu tine?
Sigur n-ai fost tu.
Dar ești gata să-ți vezi dublura?”
„O să-ți arăt poza.” Zice: „Hai să-mi văd geamănul.”
Când l-a văzut, a fost…
A fost complet șocat.
Evident că am fost surprins
pentru că era cineva care arăta exact ca mine. Identic.
A început să-și întrebe colegii:
„Cum arăt în poza asta?”
Ei ziceau: „Arăți bine. Excelent.”
Să întrebăm pe altcineva. „Cum arăt în poza asta?”
Zicea: „Îți dai seama că nimeni nu se prinde că nu sunt eu?”
I-am spus unui amic:
„Uită-te la poza asta și zi-mi ce părere ai.”
S-a uitat și a zis: „Ce să spun? Ești tu cu niște tipi.”
I-am zis: „Tocmai asta e, că nu sunt eu în poză.”
S-a mai uitat o dată și mi-a spus:
„Dar seamănă perfect cu tine.”
După o vreme, am coborât și am întrebat-o:
„Îmi spui numele lui ca să-l pot căuta undeva?
Pe Facebook sau ceva?”
Zice: „Caută William Cañas Velasco.”
Am început să caut și să verific poză cu poză.
Mă uitam în tăcere la o poză. Le-am văzut pe toate.
Am găsit poze în care nu avea mustața din prima fotografie.
Arăta exact ca mine.
Atunci am început să mă panichez.
„Se întâmplă ceva aici.”
Când credeam că am văzut totul și că nu se mai poate întâmpla nimic…
am găsit poza care a schimbat totul.
Cea care a dat toată povestea peste cap.
O fată cu care luam prânzul la birou mi-a scris:
„Ne uităm la pozele cu vărul iubitului tău.
Arată exact ca Jorgito.”
Am zis: „Serios? Să-ți spun ceva haios?
William are un geamăn care nu seamănă cu el.”
Zice: „La fel și Jorgito.”
Zic: „Ai o poză cu Jorge și fratele lui geamăn?
Îți trimit și eu una cu fratele lui William.”
Când am văzut ambele poze pe mobil, am spus:
„Doamne! Sunt două perechi de gemeni și sunt…”
- Încurcați. - Da.
Nu era o singură problemă.
- Erau două. - Două.
O problemă mai mare decât credeam.
Le-am trimis imediat Laurei și i-am spus:
„Sunt două perechi de gemeni care au fost încurcați.”
Am fost șocat. Era ceva incredibil.
Nu-mi venea să cred ce vedeam
fiindcă în poză era cineva identic cu fratele meu.
Mă tot uitam la poză și mă întrebam cine e.
Într-un comentariu scria:
„Frați inseparabili.” Scria „frați”.
Mi-am zis: „Aici se întâmplă ceva.
Ce e asta? O lume paralelă? O lume în oglindă?”
Nu știu. Eram foarte derutat.
Aveam gânduri de genul
„Viața mea e o farsă” sau „Se întâmplă ceva.”
Deoarece nu știam cine sunt ei, eram confuz și șocat.
Am început să punem o serie de întrebări
care ar putea arăta că sunt frați.
Gemeni.
Că au fost despărțiți dintr-un motiv anume.
Apoi, desigur, am început cu datele de naștere.
Dar unele lucruri nu se potriveau, cum e locul nașterii.
S-au născut în Santander.
Nu înțelegeam. Cum s-au născut în Santander?
YANETH: JORGE E NĂSCUT ÎN SANTANDER? LAURA: BOGOTÁ
YANETH: SIGUR?
Iar Laura mi-a spus: „Nu s-a născut în Santander.”
Mi-am zis: „Am dat greș. Nu.”
L-am întrebat pe iubitul meu:
„Știi dacă au fost aduși la Bogotá dintr-un motiv anume?”
Mi-a zis: „Cred că da. O să-l întreb pe William.”
LA PAZ SANTANDER, COLUMBIA
Gata, Conchita.
Numele meu e William Cañas Velasco.
Yaneth venea des la măcelăria unde lucram.
Am început să analizez și să-mi pun aceleași întrebări adresate de Yaneth.
Am început cercetările deoarece credeam că m-am născut
și am crescut în Santander.
Se pare că m-am născut în Santander, apoi m-au adus la Bogotá.
Mi-am sunat mătușa și am întrebat-o:
„Mătușă, știi la ce spital am fost dus în Bogotá?”
Mi-a răspuns:
„Da, ai fost dus la Materno Infantil."
Yaneth a aflat unde s-au născut ceilalți gemeni.
S-au născut în Santander,
dar s-a dovedit că unul dintre ei s-a îmbolnăvit în Santander
deoarece s-au născut la șapte luni.
Deci unul dintre gemeni a fost adus la Bogotá foarte bolnav
și a ajuns la același spital, Materno Infantil.
Când am aflat asta, am zis:
„E clar că totul s-a petrecut la spital.”
„Nu avem ce să facem.”
M-am dus acasă. Carlos era acolo.
Se uita la televizor. Am ajuns.
Sunt Carlos Alberto Bernal Castro. Am 34 de ani.
Vorbeam la telefon când a venit Jorge de la facultate.
A zis să închid telefonul ca să vorbim.
Știu că Jorge e un pic… Nu un pic. E pus pe șotii.
E tare glumeț.
L-am întrebat despre ce vrea să vorbim, că sunt ocupat.
Zic: „Ce mai faci, Carlos? Ești bine?
Crezi în telenovele?” M-a întrebat ce s-a întâmplat.
Așa serios cum e el.
Am zis: „Ce s-a întâmplat? Spune-mi pe șleau.”
„Crezi în telenovele?” A spus că nu.
I-am zis: „O să-ți arăt ceva, iar tu îmi vei spune ce părere ai.”
I-am zis: „Jorge, nu mă sâcâi. Zi ce ai de zis, că sunt ocupat.”
„Pentru că după asta, viața ta se va schimba.”
Am spus-o râzând, dar vorbeam serios.
Știam ce spun.
Am deschis Facebook și i-am arătat profilul lui William.
I-am arătat pozele, și-a pus fața în mâini,
a râs și a luat totul ca pe o glumă. A zis: „Individul seamănă cu tine.”
Am zis: „Adică am o sosie?
Nu știu ce s-ar fi întâmplat dacă tata ar fi avut încă un copil.”
Am zis: „Încă nu ți-am arătat cea mai bună poză.”
Am ajuns la o poză în care era cu altcineva,
cu un alt tip.
Am fost șocat.
De cum a văzut poza aia, a încetat să mai râdă.
M-a întrebat: „De unde ai asta? Cine sunt ei?”
Tipul care arăta ca fratele meu era într-o poză
cu un tip care arăta exact ca mine.
Atunci s-a terminat distracția și m-am dus în camera mea.
Am început să investighez.
Am devenit foarte nostalgic.
Am plâns.
M-am întors în camera lui Jorge. L-am îmbrățișat. I-am spus că-l iubesc.
Un gest foarte neobișnuit din partea mea.
Fac asta doar când sunt beat.
Pentru prima dată i-am spus asta treaz.
Mi-a spus să încetez.
„Nu începe investigația. Nu face nimic.
Las-o baltă.”
Am dedus că, dacă cineva a fost schimbat, acela am fost eu.
Fizic, fratele meu seamănă mult cu sora mea,
seamănă mult cu mama, iar în același timp,
eu am fost mereu diferit de ei.
Cea mai mare teamă a mea era să mă gândesc
că familia mea din Bogotá mă va respinge.
Că vor spune: „Nu mai ești copilul nostru.
Nu ești fiul lui Luz Marina. Nu mai ai nimic aici.”
Erau întrebări dificile,
cu răspunsuri și mai greu de acceptat.
N-a fost ușor de înfruntat
faptul că nu sunt fratele cui credeam
și că nu eram fiul persoanei pe care o admiram cel mai mult.
În sinea mea știam că voi investiga.
El nu voia, dar eu voiam să aflu cauza
și să aflu ce se întâmpla.
La un moment dat eu și Laura ne-am gândit: „Dacă se termină în mod tragic?
Dacă unul dintre ei se sinucide?”
Când ne-am gândit la toate astea, a fost groaznic. Serios.
„Când m-am implicat în asta? Nu trebuia să zic nimic.
Nu trebuia să mă implic.”
Pentru că nu știam ce se va întâmpla.
Nu știam cum vor reacționa când se vor uita unul la altul.
Familiile! M-am gândit mult la mamele lor.
I-am spus soțului meu ca o bârfă: „Închipuie-ți că ai păți tu asta.”
Zice: „Cum poți să spui că au fost schimbați?”
I-am zis: „Uită-te la dovezi și la poze.”
A insistat să nu fac nimic, că se poate întâmpla ceva rău,
că pot schimba viețile oamenilor și nu aveam dreptul să fac asta.
Da, avea dreptate. Dar am continuat.
După a doua poză, am decis s-o sun pe Yaneth
și să-i cer numărul de telefon al tipului care semăna identic cu mine.
Îmi amintesc foarte bine
că a început să sune telefonul și nici nu știam ce aveam să spun.
Inima îmi bătea repede.
Știam că la capătul firului e cineva ca mine,
dar nu știam cum va vorbi, ce avea să-mi spună.
Știam că el e. Am răspuns.
Am spus: „Ce faci? Cum ești?”
Când i-am auzit vocea, pentru o clipă am crezut
că nu eram identici.
Am simțit că vorbesc cu altcineva decât cu mine.
A spus ceva foarte blând: „Ce faci?
Sunt William, tipul de la măcelărie. Mi-au arătat pozele tale.”
Deodată am zis: „Unde ne putem vedea?
Sunt deja multe coincidențe
și vreau să ne întâlnim ca să văd ce se întâmplă.”
Am spus: „Desigur! Unde?”
„Știi unde e biserica Lourdes?”
„Da, știu unde e.”
Am zis: „Bine. La nouă seara e bine?”
„Da, domnule!”
Atunci mi-a spus că ne vedem seara.
Am întrebat: „Vii singur?” A zis: „Da, vin singur.”
Am zis: „Și eu vin singur.”
Am zis: „Îl sun pe Carlos și îi spun că mă întâlnesc cu el,
poate vine cu mine.”
I-am zis: „Ce faci? Mă întâlnesc cu ei. Vino și tu.”
Îmi amintesc că a zis: „Ți-am spus să lași totul baltă.”
Dar deja stabilisem întâlnirea cu ei.
A zis că se va întâlni cu unul dintre ei și m-a întrebat dacă vreau să merg.
I-am zis: „Nu pot. Lucrez la teza mea. Nu pot merge.”
Nu era că nu puteam. Nu voiam.
A zis: „Nu merg și n-ar trebui să mergi nici tu.”
I-am zis: „Haide. Nu se va întâmpla nimic.”
„Nu merg. Am treabă, sunt ocupat.”
Când a decis să-i cunoască,
nu voiam să înfrunt o nouă realitate.
Nu voiam să înfrunt situația asta.
Mi-era frică de respingere.
El insista să se vadă cu ei,
iar eu nu-l puteam împiedica,
așa că i-am zis: „Am încredere în tine, dar ai grijă și ține-mă la curent.”
Sunt Wilber Cañas Velasco. M-am născut în Vélez, Santander.
Am crescut în La Paz cu William.
El spunea că suntem gemeni identici.
William lucra în Kennedy.
M-a sunat și m-a chemat la el, zicând că are nevoie de mine.
Am ajuns la magazin. L-am salutat.
Apoi mi-a arătat o poză cu un tip care semăna cu William.
Lângă el mai era un tip
care semăna cu mine. Și o fată.
Am spus doar: „William, ești fratele meu până la moarte
și nimic nu va schimba asta.”
Atât am putut spune în acel moment.
Fiind geamăn, pe lângă asemănarea fizică,
e ca și cum ai avea o dublură cu același sânge, gândire și gust.
N-am simțit asta niciodată cu Wilber.
Ne certam mereu.
Părinții noștri au încercat să ne îmbrace în aceleași haine.
Dar nu eram la fel. Nu ne-am înțeles niciodată.
Când ne certam, în sinea mea simțeam
că vreau să am pe cineva identic cu mine.
Simțeam că fratele meu geamăn trebuie să fie ca mine.
Eu și Jorge aveam gusturi diferite. Nu ne plăcea să împărțim.
Lui îi plăcea baschetul, mie, fotbalul.
Lui îi plac hip-hopul și rapul, mie îmi place rockul.
Încetul cu încetul, am început să mergem pe căi diferite.
I-am spus lui Wilber:
„Am stabilit o întâlnire cu tipul care-mi seamănă.”
Mi-a răspuns: „William, ești fratele meu până la moarte,
dar nu vin cu tine.”
Iar eu am spus: „Chiar dacă nu vii, eu plec.”
Când a văzut că urma să plec,
a zis: „Stai. Vin și eu.”
„Îmi fac griji că mergi singur.
Ar putea fi o înscenare.”
Putea fi o înscenare ca să-l jefuiască, nu se știe. Sunt precaut.
Am luat un taxi și ne-am îndreptat spre Piața Lourdes.
Evident, am vorbit despre asta tot drumul.
Cum avea să fie tipul pe care urma să-l văd?
Drumul spre biserica Lourdes mi s-a părut o eternitate.
Părea departe fiindcă eram gânditor, agitat și îngrijorat.
Iar William vorbea întruna. Ca o moară stricată, nu mai tăcea.
Mă gândeam: „Nu știm cine e tipul. Cine știe dacă e el?”
Când mergeam spre Lourdes,
m-am întâlnit cu un prieten bun din facultate.
L-am salutat.
Am zis: „Uite care e situația. Vii și tu?”
Și am început să-i spun povestea.
Nu mai explicasem atât de succint povestea ca atunci, pe trei străzi.
A venit cu mine.
Am ajuns în Piața Lourdes.
Stăteam de vorbă și nu voi uita ce a spus.
A spus ceva de genul: „Vine, îl văd.”
„Parcă vii tu.” Și amândoi am izbucnit în râs.
L-am întrebat încet: „Așa arăt eu?”
A zis: „Da.”
„Așa merg eu?” „Ești la fel.”
Am văzut că William venise cu fratele lui.
William nu a mers singur.
S-a dus cu Yaneth și cu Brayan, verișorul lui.
Am fost foarte surprins să-l văd.
Am zis: „L-ai adus și pe celălalt.” Adică pe Wilber.
A zis: „Nici tu n-ai venit singur.” Și am râs.
Ia uite!
- William are pielea mai deschisă. - Da.
- De la frig. - Frigul.
- E incredibil. Doamne! - Da, exact.
Extraordinar!
- Ce? - Arată ca William când…
- Doar că era… - Părul…
S-a tuns azi.
- Altfel… - L-am purtat lung.
- Da? - Dacă nu-l tăiam, era…
Aveam barbă, așa.
Când am văzut persoana care semăna cu mine, am rămas fără cuvinte.
L-am salutat și nu ne-am vorbit prea mult,
ci mai degrabă a fost un schimb de emoții.
Când m-am uitat la Jorge, am râs.
M-a făcut să râd mult pentru că fizic era exact ca William.
Avea un râs zgomotos ca al lui Carlos. N-o să uit niciodată.
Mă uit la tine și parcă mi-aș vedea fratele.
- Râd la fel! - Îi lipsesc ochelarii.
Am văzut asemănarea cu Carlos și asta m-a șocat cel mai tare.
Pentru că nu te vezi pe tine, nu ai o oglindă 24 de ore pe zi
să știi cum te porți, ce gesturi faci, cum îți miști mâinile.
Nu-mi vine să cred!
Pe de altă parte, îl cunosc pe Carlos de 25 de ani.
Știu fiecare mișcare a lui Carlos și am văzut cum le face.
Nu știu dacă e mai bine așa decât să-l fi văzut pe stradă.
Asta m-a speriat și mai tare.
Cumva mi-a atras atenția mai mult decât William.
Doamne!
Și mă tot uit la el.
Aveam și piesa lipsă
cu care puteam înțelege ce s-a întâmplat.
La un moment dat, William a spus:
„Când eram bebeluș, m-au adus aici, la Bogotá.”
Nu ai fost adus aici, te-au luat.
- Ce grupă de sânge aveți? - O aveți la fel.
Am râs.
Îmi amintesc că am făcut o poză cu William.
Îmi amintesc că Wilber a zis: „Vreau să-mi cunosc fratele geamăn.”
La un moment dat au întrebat: „Unde e Carlos?”
Am spus că e ocupat acasă.
N-am spus că nu e în apele lui.
Eram curios și am zis: „Vreau să-l cunosc pe Carlos.”
„Putem merge?”
Jorge îl anunță pe Carlos că venim.
Mi-am zis: „De ce vin aici? Nu așa ne-am înțeles.”
„Nu vreau să-i cunosc sau să aflu ceva despre ei.”
Apoi sună soneria.
Am zis: „La naiba! Au venit.”
Jorge a bătut la ușă, iar Carlos n-a vrut s-o deschidă.
Da, așa.
A râs dinăuntru și a zis: „Nu, nu deschid ușa.”
Cine o va deschide? Hai, deschide!
Nu voiam să deschid ușa.
Râde întruna. Doamne!
Nu se poate!
Când l-am cunoscut pe Carlos, când l-am văzut,
am văzut o reflexie a lui Wilber.
În felul în care râdea,
cum se ținea de cap, surprins de toate acestea.
Voiam să port un hanorac gri. Era cât pe ce.
Eram șocat.
Aveam un geamăn. Parcă mă uitam în oglindă.
Au fost râsete, glume, emoții, disconfort.
S-ar putea spune și fericire, nu?
Pentru că e curios
să găsești pe cineva la fel ca tine, nu?
Cu atât mai mult la vârsta noastră, la 25 de ani.
M-am simțit înșelat pentru că n-am crescut cu tatăl meu biologic.
Știam că fratele meu e William.
Apoi, după 25 de ani, apare un individ necunoscut și el e fratele meu geamăn?
Eram trist
pentru că mi-ar fi plăcut să cresc cu el,
cu fratele meu, cu Carlos.
Dar și să fi crescut cu William.
Chiar dacă William nu e fratele meu de sânge,
a crescut cu mine și îl iubesc foarte mult, ca pe un frate.
Vin monștrii.
- Ce faci, dragă? - Zâmbește, Wilber.
- Fii natural. - Ce mai e?
- Ești aici, frate. - Îl împrumut o clipă.
Desigur.
Vine talentul.
Tipul chipeș.
După reuniune, am început să vorbim
și am vrut să facem public ce ni s-a întâmplat.
Și am zis că e timpul să căutăm o rețea de televiziune,
pentru că le-ar plăcea să ne filmeze.
Și am reușit să filmăm povestea cu Caracol, la Séptimo Día.
A fost prima dată când povestea noastră a fost spusă la televizor.
A fost, fără îndoială, una dintre cele mai memorabile povești
spuse vreodată la Séptimo Día.
La un moment dat, în secția de terapie intensivă neonatală
s-au născut întâmplător…
Sunt Juan Guillermo Mercado. Sunt jurnalist.
Sunt un reporter care caută mereu povești neobișnuite,
cronici, povești umane sau de investigație.
Mereu ajung la povești despre reuniuni.
Îmi amintesc de parcă a fost ieri.
Producătorul emisiunii a zis:
„Juan, e o poveste despre două perechi de gemeni schimbați la naștere,
care s-au întâlnit după 25 de ani.”
Am zis: „Asta se întâmplă pe tărâmul realismului magic,
dar aici putem spune că realitatea a depășit ficțiunea.”
Două perechi de gemeni au o poveste incredibilă și fără precedent.
Câte un frate din fiecare pereche a mers acasă la familia greșită.
S-au născut la același spital.
Au fost schimbați așa, iar aceștia merg acasă.
Acolo începe povestea noastră.
- Bună! Bun-venit! - Mulțumesc.
- Bună, Gigi. - Bună. Mulțumesc. Jorge.
- Carlos. - Carlos, am început cu o greșeală.
Am văzut o poză cu el și fratele lui
și semăna cu fratele meu.
La fel ca publicul, am început să râd
când am văzut poza cu Wilber, fratele meu geamăn.
Apoi s-a oprit din râs când a văzut poza.
Gata cu gluma.
SEPARAȚI DIN GREȘEALĂ
Sunteți obișnuiți cu asta.
Voi doi, cu ochelari, ați fost crescuți ca gemeni, dar nu sunteți gemeni.
Da. Ne spuneau că suntem frați gemeni.
Desigur. E un dezastru frumos.
DECEMBRIE 1988
SPITALUL MATERNO INFANTIL
Știam că doi dintre gemeni s-au născut la Bogotá, la Materno Infantil,
iar ceilalți doi la spitalul Vélez din Santander.
Le-am căutat registrele civile și medicale.
Am găsit-o pe Luz Marina Castro, mama gemenilor din Bogotá.
Erau registre greu de obținut, pentru că spitalul era închis.
Spitalul era închis, ba chiar în ruine.
În dosarele medicale am găsit că s-au născut prematur,
că s-au născut la șapte luni.
Și am confirmat că mama celeilalte perechi, Ana Delina,
a născut la spitalul Vélez, pe 22 decembrie, la ora 22:00.
Se poate spune că, în 1988,
distanța dintre locurile de naștere ale celor două perechi de gemeni,
Santander și Bogotá, se parcurgea în 12, chiar 14 ore pe drum.
SPITALUL REGIONAL VÉLEZ
Unul dintre gemenii Santander era bolnav.
Sâmbătă dimineața, în jurul orei 08:00, doctorul mi-a spus:
„Unul dintre copii e bolnav.”
Am întrebat: „Ce are copilul?”
A zis: „Plânge întruna. E constipat.
Trebuie să-l trimitem la Bogotá.”
Doctorul a întrebat dacă îl poate duce cineva.
A venit mama și a trimis copilul cu ea.
Copilul bolnav a fost dus de bunica lui până la Bogotá.
Dar cât a fost internat, a fost îngrijit de o mătușă.
Iar duminică, sora mea, care era în Bogotá,
s-a dus să-l vadă.
Apoi i-au dat copilul surorii mele.
Ea l-a trimis înapoi cu mama.
I-l dă bunicii,
iar bunica îl aduce înapoi, după ce a fost internat în Santander.
I-au dat un alt copil.
Ea nu și-a dat seama. Erau nou-născuți.
Și-a primit copilul, l-a dus la Santander,
i l-a dat mamei, dar nici mama nu și-a dat seama.
Copilul care s-a născut în Bogotá
a fost dus la Santander și botezat acolo ca William Cañas Velasco.
Pe de altă parte, copilul care se născuse în Santander
a fost dus la Bogotá, la o familie din oraș,
iar ei l-au botezat Carlos Alberto Bernal.
Nu e ușor să afli într-o zi că viața ta a fost o minciună.
Să simți că ai trăit viața altcuiva
sau că altcineva a trăit ceea ce ar fi trebuit să trăiești tu.
Care a fost impactul psihologic
asupra gemenilor ale căror vieți au fost schimbate?
Dar asupra fraților?
Și cine era responsabil legal pentru cele întâmplate?
Am făcut o analiză inițială a situației
și am observat că existau întrebări fără răspuns.
Pentru că nu e doar o problemă psihologică sau emoțională,
ci și o problemă legală.
Suntem definiți de părinții noștri, de familiile noastre, de trecutul nostru.
În acest caz, acestea au fost înlăturate împotriva voinței lor
iar ei, forțați să moștenească circumstanțe care nu le aparțineau.
Nașterea acestor copii a avut loc la o unitate medicală
și ar fi trebuit să primească o îngrijire adecvată.
În acest caz era o naștere de gemeni. Și n-au primit.
COLUMBIA RAMURA JURIDICĂ A AUTORITĂȚII PUBLICE
Poate cea mai importantă întrebare pe care ne-am pus-o
era dacă puteam afla ce s-a întâmplat la spital.
Cum s-a întâmplat schimbul de copii?
SPITALIZARE
Fiind o instituție medicală, acolo s-au născut mulți copii.
Era mult de lucru.
Veneau mulți pacienți din toată țara.
Uneori trebuia să punem doi copii într-un pătuț sau într-un incubator.
De asemenea, gemenii sunt etichetați cu „Geamăn 1”, „Geamăn 2” și „Copil al…”
Copilul din Bogotá, care ar fi putut merge la pediatrie aici,
era Geamăn 2, conform fișei medicale.
E posibil
să-i fi căzut brățara
și să nu se fi raportat.
Nu știu sigur
ce s-a întâmplat cu schimbul de gemeni.
O parte din ce s-a spus aici e că schimbul nu a fost intenționat.
Se pare că a fost o împrejurare externă, un accident.
Am înțeles că unul dintre copii s-a născut foarte bolnav,
avea nevoie de oxigen.
Copilul acela a fost transferat la pediatrie.
Celălalt a rămas cu mama.
Poate că i-a căzut brățara,
dar asistenta, doctorul sau oricine trebuia să spună:
„Brățara bebelușului a căzut și sunt doi aici, deci care e care?”
Doar așa s-a putut întâmpla.
Nu cred că un asemenea schimb s-a făcut intenționat.
Niciodată!
Câți copii au primit de-a lungul anilor într-o instituție așa mare?
De câte ori s-a întâmplat asta?
Câți au pățit la fel și nu știe nimeni?
Așa că vrem să spunem oficial
că niciunul dintre noi, cei prezenți, nu a fost implicat în acest mare schimb.
S-a întâmplat și… Din păcate, s-a întâmplat.
Nu se poate nega că s-a întâmplat la Materno.
În acest caz, o parte a problemei, din punct de vedere juridic,
e că nimeni nu răspunde.
Entitățile care au apărut la proces,
într-un fel sau altul, au spus:
„N-are nicio legătură cu mine.”
Cred că era Crăciunul. Era sezonul petrecerilor.
Nu era multă ordine.
Personalul medical era puțin distras fiindcă era Crăciunul.
Ca urmare a anchetei lui Juan Guillermo,
mi-am dat seama că nu m-am născut în Santander,
ci aici, la Bogotá.
Și acolo a avut loc schimbul. Am fost dus din Bogotá în Santander.
Și acolo am crescut.
Într-un loc unde nu trebuia.
Era diferit.
Nu mi-am dat seama niciodată
de ce nu arăta ca ceilalți.
Am avut grijă de el până când a crescut.
Până am aflat adevărul.
Și încă am grijă de el. Încă am grijă de el.
Apoi am întrebat de părinți.
Jorge îmi spune: „Mama mea…
a murit acum patru, cinci ani.”
A spus: „Tata nu a locuit cu noi, dar a murit și el.”
Nu am cunoscut-o pe mama din Bogotá și mi-a fost greu
pentru că aș fi vrut măcar un salut, o îmbrățișare de la ea, pentru că…
era sângele meu.
Cel mai greu mi-a fost să știu
că persoana pe care am admirat-o cel mai mult nu era mama mea biologică.
Că ființa căreia îi datorezi totul
nu e mama ta, nu are sângele tău.
E un șoc emoțional, un șoc al eului.
Nu e ușor când, dintr-o clipă în alta,
tot ce credeai că te definește,
într-un fel sau altul, nu mai e al tău.
Simți că ai furat o viață.
Că ai furat și fericirea cuiva.
M-am închis în sinea mea,
într-o lume în care trăiam doar eu, în care existam doar eu.
Am încercat să clarific multe întrebări, multe enigme.
Ce s-ar fi întâmplat dacă aș fi crescut acolo?
Ce s-ar fi întâmplat dacă i-ar fi cunoscut mama?
Care ar fi fost reacția ei la mine? L-ar fi acceptat pe William?
William și Carlos erau profund afectați psihologic de situație.
Carlos, care a crescut în Bogotá, dar s-a născut în Santander,
nu voia să-și recunoască originile rurale.
Locul unde au crescut e un mediu rural,
unde grupările armate au fost mereu prezente,
atât gherilele, cât și milițiile, toate finanțate din traficul de droguri.
Era foarte complicat să merg în Santander,
pentru că nimeni nu știa de luptele interne cu care aveam de-a face.
Nu puteam să zâmbesc cuiva pe care nu-l cunoșteam
sau să îmbrățișez pe cineva care nu mi-a inspirat nicio afecțiune.
Nu voia să meargă la La Paz. Nu voia să-și viziteze mama.
N-a vrut s-o recunoască drept mama lui biologică.
- Anita. - Bine ai venit! Ce faci?
- Bun-venit! - Am zis că vin.
Când s-a dus prima dată la Santander, i s-a părut prea departe.
Nu se simțea bine acolo.
Poate din cauza lipsei de încredere în ceilalți frați ai mei,
în mama și tata.
E o chestiune foarte delicată, pentru că de 25 de ani
era convins că familia lui, mama și tatăl lui sunt aici, la Bogotá,
iar când a aflat că nu era așa,
totul a devenit complicat pentru el.
CARMELO ȘI ANA DELINA PĂRINȚII DIN SANTANDER
Nu-mi spune „mamă”, dar înțeleg.
A crescut cu altă familie.
Nu-mi spune „mamă”.
Nici William.
Dacă mama lui ar fi în viață, nici el nu i-ar spune „mamă”.
Înțeleg asta.
Poate accepta lucruri. Poate accepta că mama e mama lui,
dar îi e greu fiindcă a avut o mamă aici care l-a crescut.
Și când a murit dna Luz Marina, a suferit mult.
A simțit pierderea mamei sale.
Toți înțelegem asta.
Părinte nu e cel care te-a creat, ci cel care te-a crescut.
Apoi, având o altă femeie drept mamă, chiar dacă e mama lui adevărată,
e greu pentru el să se adapteze și să accepte.
William suferea.
Era o suferință aproape ca doliul, pe care începea să o simtă
deoarece nu-și cunoștea mama.
Suferea mult.
A zis: „Ceilalți, poate Carlos, și-au văzut părinții
și își cunosc părinții biologici, adică pe părinții mei adoptivi. Eu nu.”
Ce e, William?
Nimic, doar mă descarc. Pe mine mă afectează cel mai mult, dar…
Nu, nu te simți așa.
Plâng pentru că nu i-am cunoscut pe părinții lor ca fiind ai mei.
Nu a fost posibil. Dar…
Dar asta e voia Domnului. Totul e bine.
L-a afectat enorm pe William.
Când a aflat că părinții lui adevărați muriseră,
nici nu a mai mâncat.
William a devenit foarte trist
când a înțeles că a crescut într-o familie care nu era a lui.
Evident, a început să-și amintească.
„E clar de ce nu semăn cu frații mei.
Nu fac parte din familia asta.”
William, crezi că impactul acesta ți-a schimbat viața?
Nu plâng
pentru că simt că nu mai sunt fratele lor.
Mai degrabă e din cauza adrenalinei.
Îmi amintesc că două sau trei zile n-am putut dormi.
Și a fost greu și când familia, oamenii apropiați, au început să afle.
Veneau să vorbească cu mine.
„E adevărat că nu ești fiul dnei Ana din Santander?”
„Ai altă mamă?”
Pentru mătușa care a luat copilul de la clinică
a fost groaznic. Evident, s-a gândit:
„Am luat un copil care nu era al surorii mele.
Deci e numai vina mea.” Și a început să se simtă groaznic.
Doamne, când mi-a dat vestea, am plâns. Am plâns întruna.
Credeam că Chinillo mă va respinge.
„William va pleca.”
Asta am crezut, că ne va părăsi.
Carlos, ei sunt frații mei, da?
Aceștia sunt ai tăi, dar și ai mei, da?
- Suntem. - Da.
Când am aflat ce s-a întâmplat, a fost foarte greu pentru mine.
Alcira, Wilber, Efraín, Edgar și…
Ancelmo.
Credeam că l-aș putea pierde.
Credeam că va pleca și…
Mi-aș fi pierdut cel mai înțelegător
și iubitor frate.
Am fost apropiați.
Se spune că mai am un frate. Cum e?
Mă gândeam că poate e un om al străzii sau un escroc.
M-am gândit mult la asta.
- Nu, astea sunt lacrimi de fericire. - Mulțumesc.
Nu m-am gândit niciodată că…
- Jorgito, vino, ești și fratele meu. - Hai!
Mi-a fost greu să văd asta în acel moment.
Nu voiam să pățească nimeni nimic.
A fost neașteptat.
Toată informația ne-a venit pas cu pas, s-a întâmplat pur și simplu.
Nu voiam să ajungem să sufere cineva.
Văzând că William era trist, la fel și familia lui,
oamenii se simțeau vinovați.
La un moment dat, i-am spus Laurei că nu trebuia să facem asta.
Doamnă, știu că e foarte emoționant să auziți toate astea.
Care a fost experiența dv.?
La început am fost foarte tristă
să știu că fiul meu a fost…
Crescusem pe cineva care nu era fiul meu.
Dintre toți copiii mei, l-am iubit cel mai mult.
Pentru că mă adora.
Era mereu cu mine. Venea cu mine oriunde mergeam.
Dintr-un motiv sau altul, se întristează și începe să plângă.
Îi spun: „Mamă, nu plânge.
Sau plângi și odihnește-te. Dacă plângi, vrei odihnă.
Dar să nu crezi că mă duc la altă familie acum.”
Îi spun: „Nu, mamă. Sunt aici.
Voi face tot ce trebuie făcut aici
și vom merge mai departe.
Dacă până acum aveam grijă de tine la 50%,
acum voi dubla sau tripla grija față de tine.”
Ce părere ai?
Îmi bate inima cu putere.
Când i-am cunoscut, Anita m-a îmbrățișat. S-a rugat pentru mine.
Pot spune că eram calm, fiindcă am avut o mamă toată viața.
A fost o mamă grozavă.
Îi prezinți tu, Wilber?
Carlos, ei sunt părinții mei. Părinții tăi.
Când m-a îmbrățișat, am avut emoții amestecate,
pentru că, pentru prima dată, am simțit o îmbrățișare paternă.
Carmelo avea cam 1,90 m. Fost militar.
Să vezi o persoană atât de puternică
doborâtă emoțional din cauza fiului său…
Domnul să te binecuvânteze, fiule.
Fie ca Domnul să te binecuvânteze și să fie cu tine, fiul meu drag.
Cineva m-a întrebat odată dacă mi-e dor de tata.
I-am zis: „Nu-ți poate fi dor de ce n-ai avut.”
Nu? Dar să simt o îmbrățișare paternă a fost ceva nou pentru mine.
A fost o senzație nouă, unică.
După 25 de ani am aflat ce e o îmbrățișare paternă.
Și asta m-a impresionat.
Mulți spun că nu există mamă ca a ta,
în timp ce un tată… Știm cum se spune.
Pentru prima dată, am simțit o îmbrățișare paternă.
Și a fost ceva foarte… Spiritual a fost foarte satisfăcător.
Nu plânge. Asta e voia Domnului, bine?
Deși am fost foarte diferiți din copilărie, din adolescență,
e fratele meu.
Când i-am strâns mâna lui William,
am simțit acea carismă în el, acea energie bună.
Apoi m-am văzut mai mult pe mine și am simțit imediat acel declic.
Am simțit că, pe lângă descoperirea adevărului,
mi-am găsit fratele adevărat.
Ne-am îmbrățișat și i-am zis că-l iubesc. Mi-a zis și el.
Era prima zi în care ne-am cunoscut.
Am văzut reacția lui Carlos.
Uneori, Carlos poartă masca unui tip dur,
dar știu că în interior e fragil.
Și, cumva, mi-am dat seama
că se destrăma, se simțea rău.
Credea că mă pierde.
M-am temut brusc că, știindu-l pe Jorge,
ar vrea să stabilească o relație cum n-a avut niciodată cu mine.
Din cauza preferințelor noastre, a priorităților, a pasiunilor noastre.
Apoi m-am comparat cu un copil care are o jucărie și nu o folosește,
iar cineva i-o ia.
Nu voiam să-mi pierd fratele.
Mă temeam că preferă să fie cu William decât cu mine,
că va zice: „Nu ești fratele meu.
Îl am pe William, iar tu nu-l poți înlocui.”
Bună ziua!
- Ce mai faci? - Bine. Sunteți identici!
Așa e.
Semănați.
Au încercat să-mi facă aceeași tunsoare ca fratelui meu,
dar nu semănam.
- Și ție, Jorge? - Ce?
Ți-au făcut aceeași tunsoare ca lui Carlos?
Desigur.
De fapt, mama ne ducea la ucenici
și era mai ușor să ne radă părul.
Așa dura mai mult până la următoarea tunsoare.
Când am crescut, fiecare avea propria freză
și atunci am început să mă diferențiez de Carlos.
Fiecare avea personalitatea sa.
Dar când eram copii, mergeam…
La ucenicii care te tundeau gratis.
Ce? Semănăm sau nu?
- Perfect. - Ca două picături.
Eu și William am început să ne îmbrăcăm la fel.
Multe lucruri cu Carlos…
Dacă l-aș fi întrebat, probabil ar fi acceptat,
dar nu l-am întrebat pentru că era foarte serios, așa că n-am făcut-o.
Cortito pasează către Tobón, centrează… Gol!
Carlos a început să mă salute mai serios, mai dur.
Pentru că se simțea rău, era rănit pe dinăuntru.
Voiam să se simtă mai bine. Mă gândeam, analizam.
Mă întrebam: „Ce pot face ca să se simtă mai bine,
să-l fac să înțeleagă că încă țin la el, că-l iubesc?”
Pentru că încă era fratele meu.
Nimic mai bun decât să-l pun lângă tatuajul mamei mele.
Rezervasem spațiul pentru un tatuaj al surorii mele.
Dar, din cauza celor întâmplate, am vrut să-i dau locul lui Carlos.
Voiam să simtă că face parte din lumea mea.
Când a văzut tatuajul, a înțeles
și, cumva, i s-a schimbat atitudinea.
Simt că l-a ajutat, într-un fel, să-l accepte pe William.
Când l-am cunoscut pe William, să zicem că aveam niște neînțelegeri.
Au existat neînțelegeri de ambele părți.
Discutam lucruri despre care nu știam nimic.
Nu m-am pus în locul lui William.
„Ai crescut în oraș, ai privilegii.
N-ai rezista la țară.”
Cică mi-ar fi fost prea greu să cresc la țară.
Asta ni s-a întâmplat.
În timp am învățat să ascultăm și să înțelegem
că fiecare dintre noi a crescut cu avantaje și dezavantaje.
Relația noastră e foarte bună acum.
Sunt nașul fiului său. Călătorim împreună, doar noi.
Relația e foarte plăcută.
Și nu am nicio legătură biologică sau civilă cu William.
La mulți ani!
La mulți ani…
Am mers până la ei acasă.
Am fost la măcelărie. Am fost acasă la Carlos și Jorge.
Și am început să văd clar
că aparțin unor zone foarte diferite din Columbia.
O pereche a fost crescută în Bogotá.
La sfârșitul anilor 1980, când a avut loc schimbul,
acel oraș era un loc dificil, violent.
Bogotá era o zonă de război.
Poate a fost cea mai întunecată perioadă prin care a trecut capitala noastră.
Un oraș care avea acces ușor la educație, la sănătate,
dar și un oraș în care oamenii se luptau zilnic cu foamea.
Acesta a fost cazul gemenilor din Bogotá,
care trăiau într-o familie
în care mama, capul familiei, a făcut exact asta.
Mergea zilnic la muncă pentru a-și întreține familia,
cei doi băieți și o soră mai mare.
Era o casă modestă.
Fără lux.
Dar, da, aș spune că era multă iubire.
Mama spunea:
„N-am nevoie de un bărbat să-i cresc, mă descurc singură.
Era greu. Uneori trebuia să muncesc ca necalificată.
Uneori trebuia să găsesc o soluție să vă pot culca
măcar cu o apă dulce și pâine.”
Mereu a avut grijă de noi singură.
A crescut trei copii.
Mereu cu mentalitatea
și firea ei, spunând că avem nevoie de studii ca să ne câștigăm existența.
Ăsta e adevăratul feminism.
De pildă, ne-a învățat să fim oameni.
Dacă, după ce se întorcea acasă de la curățenie,
trebuia să se ocupe de mașini sau să spele haine
pentru a ne asigura cele necesare, o făcea.
Deși nu aveam un tată alături de noi, ea făcea ce era mai bine pentru noi.
A fost mereu foarte iubitoare.
Foarte blândă.
Deși mama nu avea nimic pentru sine…
făcea unele servicii fără nimic…
fără să aștepte nimic în schimb.
De multe ori nu primea nimic în schimb…
Scuze!
Era atât de bună.
De asta o iubeau mulți.
Când l-am cunoscut pe William, am văzut că e la fel.
Și el face asta.
După toate cele întâmplate, mi-am dat seama că e genetic.
Așa era ea
și nu mă așteptam ca William să fie la fel.
LUZ MARINA CASTRO 14 IULIE 1952 - 9 NOIEMBRIE 2009
Societatea ne spune că suntem diferiți ca înfățișare și comportament.
Când întâlnim doi oameni care seamănă și se poartă la fel,
ne pune la încercare credința în mersul lucrurilor.
ORICE E POSIBIL - NANCY SEGAL TEDx MANHATTAN BEACH
Să vorbim despre gemeni.
Gemenii atrag atenția oriunde merg.
Pentru mine, povestea gemenilor columbieni e mai specială decât oricare alta.
Am studiat gemeni crescuți separat și gemeni schimbați la naștere.
Dar nu două perechi de gemeni schimbați.
UNIVERSITATEA DE STAT CALIFORNIA FULLERTON
Gemenii identici sunt rari.
Dar să se nască două perechi în două zile, la 160 km distanță unii de alții,
unul să ajungă la un spital mai bun, să fie internat la prematuri,
iar apoi să fie schimbat cu alt geamăn identic
e absolut extraordinar.
E genul de experiment la care visează oamenii de știință,
dar pe care etica îi împiedică să-l efectueze.
Nu știu dacă s-ar putea numi experiment
să vezi impactul unui schimb, cum se dezvoltă în mediu,
cum înfruntă viața
în funcție de circumstanțele în care trăiesc
și de trecutul lor genetic.
Nu pot să-l numesc experiment pentru că experimentele sunt controlate.
Există mereu o ipoteză de dovedit.
Aici a avut loc un accident,
iar apoi a venit sfârșitul vieții acestor oameni așa cum o cunoșteau.
Și fiecare își înfruntă propria viață.
Am mers la Bogotá să studiem gemenii
și mi-a fost foarte clar
că Jorge și William se potrivesc.
Au un nivel ridicat de energie, personalități deschise.
Carlos și Wilber sunt mai retrași,
au multe interese similare.
Se vedea că, în ciuda mediilor diferite,
erau medii drastic diferite,
cele două perechi s-au aliniat foarte bine.
Ați jucat Tejo?
- Da. Nu des. - Dar a fost…
Când eram copii, jucam la centrul sportiv,
dar nu pe un teren mare ca acesta.
Jucam cu lut, nu? Îți amintești?
Da, era ceva ocazional.
- Deci nu știți. - Nu.
E sportul preferat al fraților mei în Santander.
Desigur, de fiecare dată când joacă, sunt campioni acolo.
- Mergeam cu ei să învăț, dar… - Va șterge pe jos cu noi.
Norocul nostru. Să vedem ce poți.
Dă-i drumul, arată-ne ce poți!
Să te văd!
Vezi? A fost bine, nu? A fost grozav.
- Se vede că am exersat? - Bravo!
Sărim peste cel din Santander.
- Calm. - Sunt din Santander.
Arunc ca frățiorul meu.
- Nu vă certați. - El a început.
Sângele apă nu se face.
Ești varză.
Nu, îmi strici imaginea, Carlitos.
- Nu așa. - Dă tot ce poți.
- Bine. Hai, Wilber! - El știe cel mai bine.
Hai, șoimule!
- Știe. - Mișcă mâna.
E o lovitură proastă.
- În sfârșit, ai făcut ceva bine! - În plin!
Când ne-am cunoscut, a fost ciudată prima întrebare pe care ne-am pus-o.
Ce era similar și ce era diferit la noi?
Evident, în afară de aspectul fizic.
De exemplu, în cazul meu și al lui Wilber,
suntem foarte ordonați, obsedați de curățenie.
Suntem mai serioși.
Suntem puțin mai…
Pe atunci flirtam mai mult.
Mai serioși, mai punctuali.
Jorge vorbește mereu despre ziua în care și-a cumpărat haine ca William.
Îmi amintesc când Wilber mi-a spus: „O să te copiez.
Să mergem la cumpărături. Te pricepi și ești cool.”
Am fost la un magazin din apropiere.
Îmi zice: „Niște pantofi marou.” Și eu am zis: „Maro.”
Râdeam de el.
Apoi a râs și stilistul. Am zis: „Nu râde de el. Numai eu am voie.
Am dreptul biologic să fac asta. Respectă-l.”
În cazul nostru, suntem mai sociabili,
mai carismatici.
Noi vedem lucrurile în cel mai bun mod.
Chiar dacă există dificultăți, abordăm lucrurile pozitiv.
Suntem mai expresivi cu privire la sentimentele față de rude.
Suntem mai rezervați în acest sens.
Suntem mai puțin expresivi. Mai rezervați, spre deosebire de ei.
Există o legătură specială între gemeni.
Gemenii identici au aceeași origine genetică.
Gândesc la fel, raționează la fel, procesează informația la fel.
Reacționează la fel. Văd lucrurile la fel.
Când se întâlnesc pentru prima dată,
le e foarte ușor, chiar fără efort,
să intre într-o relație foarte rapid.
Am văzut asta la Jorge și la William. Am văzut asta la Carlos și la Wilber.
Parcă fuseseră împreună toată viața, deși abia se cunoscuseră.
- Ia-o, frate! - Jorge!
M-ai lovit!
- Pasează, frate! Aici. - Aruncă!
Nici n-a atins inelul.
Jucăm!
- Să mai înscriu o dată? - Ușor.
Ușor, frate. Frate!
Intră!
- La naiba! - Din nou!
- Wilber! - Aici. Nu, Wilber.
- Da! - Bine, Wilber!
Ți-am tras-o!
Genetica, fiule.
O legătură genetică e una culturală.
E o greutate genetică mare. E incontestabil.
Dar și mediul în care se dezvoltă persoana,
și oportunitățile pe care le are în viață
vor avea un impact.
Genetica are mare influență.
Cu siguranță, inteligența are o componentă genetică foarte puternică.
Dar trebuie să ai ocazia.
Pentru toate comportamentele și afecțiunile medicale și vizibile,
genele și mediul au rolurile lor.
Dar genele joacă un rol mult mai important decât am fi anticipat vreodată.
Jorge și William erau foarte asemănători ca personalitate.
Carlos și Wilber, la fel, tot în personalitate,
în obiceiuri, interese, gusturi etc.
Dar mediul în acest caz era foarte clar
pentru că a fost extrem.
Erau doi frați educați
și doi fără educație.
Dura o oră să mergi la școală dimineața
și o oră la întoarcere.
Te întorceai de la școală și aveai treabă,
îți făceai treburile prin casă.
Trebuia să aduci lemne de foc.
Nu exista alimentare cu apă în casă,
așa că mergeam la cea mai apropiată fântână.
Noaptea foloseam o lumânare mică, pe care o numeam lampă.
Cum nici la noi nu era lumină electrică,
aprindeam lumânări.
Din anii 1990 până în anii 2000,
viața a fost mereu dominată de gherile.
În jurul anului 2000 au început să plece,
iar apoi au venit trupele paramilitare.
Pe atunci se făcea agricultură ilegală. Mă refer la coca.
Viața ne-a obligat de multe ori să culegem coca și să lucrăm în zona aia.
O făceam de nevoie, nu pentru că ne plăcea.
Mi-am spus mereu: „Nu e pentru mine. Vreau să plec.”
Dar a trebuit să aștept 17 ani, până am împlinit 18 ani,
când m-am înrolat în armată ca să pot scăpa.
Și eu am avut un frate în armată.
Era mai mare decât mine.
Soarta a vrut să-și piardă viața acolo.
Și-a pierdut viața la 22 de ani.
Pentru mine a fost… Pentru toată lumea a fost foarte greu.
Pe atunci, eu și William ne gândeam doar la răzbunare.
Când eram copii, spuneam: „La 18 ani mă voi înrola în armată.
Apoi vom răzbuna moartea fratelui nostru.”
Când William mi-a spus că se înrolează,
primul meu gând a fost că îl vor ucide și pe el.
Îl uciseseră deja pe Israel.
Mama a suferit mult când s-a înrolat William.
A spus: „Mamă, mă lași să mă înrolez?”
Am zis: „Nu spun nimic.
Nu spun să pleci sau să nu pleci.”
Mă temeam că-l vor ucide și pe el.
„De tine depinde.” A zis: „Mamă, lasă-mă să plec.
Vreau să mă înrolez.
Vreau să am livret militar,
iar când termin, să mă duc la Bogotá.”
Îmi amintesc ziua în care a sosit Wilber, după ce am stat acolo patru luni.
Când l-am văzut în uniformă, m-am simțit invidios.
M-am dus acasă în acea după-amiază și le-am zis părinților: „Mă înrolez.”
Ne-am dus la sud de Bolívar.
La sud de Bolívar, noi…
am devenit apropiați.
Am devenit ca frații. Ne certam mult când eram copii.
Dar odată ajunși acolo,
poate pentru că era o zonă în care era prezent inamicul,
am simțit că suntem frați.
În cele din urmă, n-am mai putut urma o carieră militară
și am fost lăsat la vatră.
Am ajuns în Bogotá, la casa unei nașe.
Vindea arepas.
M-a învățat rețeta, cum să le fac
și am început să lucrez cu ea.
Am aranjat un stand stradal și vindeam arepas pe stradă, în Bogotá.
Munca pentru o familie mi-a deschis alte uși.
Datorită lor am lucrat cu carne.
Apoi l-a încurajat pe Wilber.
Pregătea drumul pentru Wilber
și toți care voiau să vină, dar ceilalți frați n-au vrut.
O persoană se naște cu o structură genetică,
iar aceasta poate împinge persoana mai motivată să facă diverse lucruri.
Ce mai faci? Cum merge, Don Félix?
William nu avusese nicio educație, dar avea determinare.
A mers la școală, a luat o diplomă în Drept
și un master în Drept constituțional.
Avea aceeași dorință ca fratele lui, Jorge.
Știind povestea fraților mei gemeni,
că amândoi urmau să devină profesioniști,
mi-am stabilit un țel pentru viața mea și am zis:
„Vreau și eu să devin profesionist.”
Salut!
Să iau ce am economisit la măcelărie și să plătesc pentru cariera mea.
William, amice.
- Prietene, ce faci? - Bine.
A studiat, acum e avocat, s-a specializat, e foarte hotărât.
- S-a făcut, Feiser. - Mulțumesc, prietene.
- Fii binecuvântat! - Salutări!
- Pa! - Pe curând!
Dintre toți copiii mamei cu care am crescut,
sunt singurul care are o diplomă. De acum.
Mi-am luat diploma în drept.
Mi s-a oferit șansa să studiez dreptul constituțional
și am decis să mă întorc aici, la La Paz.
Oamenii m-au ales membru al consiliului prin vot popular.
WILLIAM CAÑAS VELASCO PREȘEDINTE
De acolo am trecut la muncă,
pentru a ajuta multe familii din La Paz care vor să meargă mai departe,
cum am făcut și eu.
Sunt contabil, expert în taxe
și am niște studii suplimentare.
Lucrez ca director financiar adjunct la un sindicat.
Pe lângă muncă, îmi place să fac sport.
Fac baschet, înot, CrossFit.
Slujba mea acum e… Sunt măcelar.
Îmi place meseria asta, mă pasionează și sunt fericit la locul de muncă.
Vreau să am afacerea mea, să fiu independent
și să merg mai departe, cum fac mereu. Cu cumpătare.
Trebuie să ai o minte deschisă să înțelegi
că, într-o clipă, ceva îți poate schimba viața.
Pe atunci mă consideram „unic”.
Nimeni nu era ca mine și eram cel mai bun.
Dar viața mi-a arătat contrariul și a făcut-o cu o palmă peste față.
Nu doar mi-a spus că nu sunt unic,
ci a adus pe cineva ca mine, identic cu mine.
Și am învățat din asta.
Acum, că au trecut câțiva ani,
când văd relațiile frumoase ale lui Jorge și William, Carlos și Wilber,
mă simt împlinită.
Simt că a fost bine ce am făcut și nu am regrete.
- Mulțumesc, dle Ciro! - Mulțumesc.
- Aici? - Da.
Bună, mamă!
Am glumit.
- Închide portiera. - Mersi.
- Dnă Anita! - Carlitos.
William n-a vrut să-ți spună. Ceartă-l!
- Bună, Carlitos! - William!
Ce faci, mamă?
- Bună, fiule! Ce faci? - Sunt bine, mamă.
Am aflat că cei patru frați, în special William și Carlos,
au fost șocați când au aflat ce s-a întâmplat.
Au crescut în case
în care nu trebuiau să fie crescuți.
Dar partea frumoasă la acești frați e că s-au reunit.
Sunt toți patru.
Se iubesc și putem învăța din asta.
Acest cântec e pentru Doña Anita și Doña Luz Marina,
două mame care au adus patru gemeni pe lume.
Sună cam așa.
Voi spune o poveste în care multe lucruri s-au întâmplat
Lucruri surprinzătoare Lucruri pe care nu le vom uita
Povestea gemenilor Care a zguduit Columbia
În 21 decembrie Anul 1988
S-au născut patru băieți Ca să-și înceapă călătoria
Iar o greșeală la spital Le-a schimbat destinul
Între cei patru băieți Există o iubire profundă azi
Fiindcă acum sunt patru frați Nimeni nu-i poate despărți
Și doar două mame I-au adus pe lume
Wilber și Carlos S-au născut aici, pe pământul meu
Aici în La Paz, Santander Într-un sat frumos
Unde oamenii sunt smeriți Și pozitivi orice s-ar întâmpla
Acum, după zece ani,
mă întreb zilnic ce se va întâmpla cu noi.
Mereu cu mintea deschisă.
Și sunt conștient că mai am doi frați.
25 de ani mai târziu Într-o zi, o prietenă de-a lui Jorge
L-a cunoscut pe William Și mare i-a fost mirarea
Atunci s-a aflat povestea Pe care o știe toată lumea
Azi, toți sunt împreună Toți se bucură de viață
„Foarte bine” au spus părinții „Familia s-a mărit”
Azi, ei sunt mândria din La Paz Și povestea asta nu e uitată
Subtitrarea: Marcel Negrău