Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I vuxen ålder drömde jag att jag hade en enäggstvilling.
Jag vaknade nyfiken och tänkte:
"Vad häftigt att ha en enäggstvilling."
Sen hände det otänkbara.
Hade det inte hänt mig hade jag inte trott att det var möjligt.
Jag såg två bilder på min mobil och blev chockad.
De var likadana. "Jag kan inte tro det. Han ser ut precis som jag."
Det förändrade allt. Jag förstod inte vad som pågick.
Det är anmärkningsvärt.
Det är den sortens experiment
som forskare drömmer om, men som är etiskt omöjliga.
Mitt liv kändes som en lögn.
Det var som att upptäcka ett dubbelliv.
Tror du på såpoperor?
För efter det här kommer ditt liv att förändras.
Ingen vet vilken smärta du lever med.
Jag hade ingen rätt att förändra människors liv.
Det är inte lätt att vakna och inse att allt är en lögn.
Jag visste inte vilken sida av spegeln jag stod på.
Jag heter Jorge Bernal. Jag föddes i Bogotá 21:a december 1988.
Jag arbetade på ett kolväteföretag,
där jag hade en vän vid namn Laura.
En dag sa hon: "Hej. Hur mår du? Jag såg dig i mina kvarter."
"När då"? sa jag. "I helgen", sa hon.
"Jag var inte i Kennedy då", sa jag. Hon sa: "Men jag såg dig."
Allt började med företagets grillfest, som Yaneth och jag skulle gå på.
De frågade om jag kunde köpa köttet. Yaneth sa: "Lugn.
Min pojkväns kusin är slaktare. Han kan hjälpa oss.
Vi får prima kött till ett bra pris." Okej.
Vi åkte till slaktaren och där stod William med vår beställning.
Laura blev chockad när hon såg William.
Slaktaren såg ut exakt som min kollega Jorge.
Jag blev förvånad.
"Jag jobbar med honom", sa jag. Jag försökte hälsa på slaktaren.
Han såg uttryckslöst på mig.
Hon trodde att det var jag, och att jag inte ville hälsa.
Jag trodde att Jorge blev generad och inte ville hälsa
för att jag kände igen honom när han jobbade som slaktare.
Så tänkte jag.
Hon envisades. Hon sa:
"Skäms du för att du jobbar som slaktare?"
Jag sa: "Jag skulle inte skämmas, men jag jobbar inte som slaktare.
Det var inte jag."
Jag tänkte inte mer på det. Jag trodde inte på det.
Han sa att han hade en bror, en tvilling.
Jag tänkte: "Då var det honom jag såg."
Han sa: "Nej, för vi är inte så lika."
Jag fortsatte tjata om hans tvilling.
Vi spekulerade vilt.
Vid ett tillfälle sa han: "Tänk om jag har ett okänt syskon?
Ett syskon pappa aldrig berättat om."
En tid senare började Yaneth arbeta på företaget.
Jag hälsade inte, för jag kände henne inte.
Men ibland när jag kom dit såg jag att hon stirrade på mig.
Jag såg Jorge på jobbet och tänkte: "Herregud!"
Jag sa till Laura att han liknade William, men uppenbarligen inte var William.
Jag vet inte… Det var som nåt ur en dröm.
Det gjorde mig nyfiken.
William var född i december.
Jag frågade om Laura visste när Jorge var född.
Vi har en födelsedagstavla på jobbet.
"Jag kollar", sa jag. "Busenkelt."
Jag kollade vad det stod, och han var också född i december.
GRATTIS!
Jag sa: "Det är nåt konstigt med det här."
En dag sa Yaneth:
"Jag har en bild på William från slaktaren.
Kan du visa den för Jorge och se vad han säger?"
Hon kom fram med händerna bakom ryggen och telefonen i handen
"Minns du det där jag sa om den där killen som jag trodde var du?"
Det var uppenbarligen inte du, men vill du se din dubbelgångare?"
"Jag kan visa dig en bild." Han sa: "Visa mig min tvilling."
När han såg bilden blev han…
Han tappade fullständigt hakan.
Jag blev så klart förvånad.
Han såg ut precis som jag. Han var identisk.
Han började fråga kollegor som gick förbi vad de tyckte om bilden.
De sa: "Du ser bra ut. Toppen."
Han frågade nån annan. "Hur ser jag ut på bilden?"
Sen sa han: "Ingen kan se att det inte är jag."
Jag frågade en vän vad han tyckte om bilden.
Han tittade och sa: "Vadå? Det är du och några andra."
Jag sa: "Det är just det. Det är inte jag på bilden."
Han tittade igen och sa: "Men han ser ut precis som du."
Efter ett tag frågade jag Laura
om jag kunde få hans namn så att jag kunde kolla upp honom
på Facebook eller nåt.
Hon sa: "Sök på William Cañas Velasco."
Jag sökte upp honom och tittade igenom hans bilder.
Jag var tyst och tog in allt på bilden.
Jag hittade några bilder där han inte hade mustasch.
Han såg ut precis som jag. Och det var då… Då blev det lite obehagligt.
Jag tänkte: "Det är nåt skumt med det här."
När jag trodde att jag hade sett allt och att inget mer kunde hända…
Då såg jag bilden som verkligen förändrade allt.
Det vände upp och ner på hela historien.
En tjej jag brukade luncha med på jobbet skrev:
"Vi tittar på bilderna på din pojkväns kusin,
och han ser ut som Jorgito."
Jag sa: "Jaså? Vill du veta nåt roligt?
William har en tvilling som inte alls är lik honom."
Hon sa: "Jorgito också." Jag sa: "Har du nån bild på dem?
Jag skickar en på William och hans tvilling."
När jag såg båda bilderna på mobilen tänkte jag:
"Herregud. Det är två par tvillingar som…"
-Separerats. -Ja.
Det var inte bara ett problem.
-Det var två. -Ja.
Ett större problem än vi trodde.
Jag skickade bilderna till Laura och sa:
"Det är två tvillingpar som separerats."
Jag blev chockad. Det var ofattbart. Jag kunde inte tro mina ögon.
På bilden fanns nån som såg ut exakt som min bror.
Jag stirrade på bilden och tänkte: "Vem är han?"
I en kommentar stod det:
"Bröder, oskiljaktiga." Det stod "bröder".
Jag tänkte: "Det är nåt skumt med det här.
Vad är det här? En parallellvärld? En spegelvärld?"
Jag blev helt förvirrad.
Jag hann till och med tänka att mitt liv var en fars eller att nåt skumt pågick.
Jag visste ju inte vilka de var. Jag blev förvirrad och chockad.
Vi började ställa oss en rad frågor.
Vad pekade på att de var syskon?
Eller tvillingar. Att de blivit åtskilda av nån anledning.
Vi började så klart med att matcha födelsedatumen.
Vissa saker matchade inte, som födelseorten.
De var födda i Santander.
Men jag förstod inte hur de kunde vara det.
YANETH: FÖDDES JORGE I SANTANDER? LAURA: NEJ, I BOGOTÁ
ÄR DU SÄKER?
Laura sa: "Nej, han föddes inte i Santander."
Jag sa: "Då gick vi bet. Nej."
Jag frågade min kille
om han visste om de hade varit i Bogotá av nån anledning.
Han sa: "Jag tror det. Jag ska fråga William."
Seså, Conchita.
Jag heter William Cañas Velasco.
Yaneth brukade besöka slaktaren jag arbetade hos.
Jag började fundera och fråga mig samma saker som Yaneth frågade mig.
Vi kollade upp det,
för jag har alltid trott att jag är född och uppvuxen i Santander.
Det visade sig att jag föddes i Santander, men fördes till Bogotá.
Jag ringde min moster och frågade
om hon visste vilket sjukhus i Bogotá jag fördes till.
Hon sa: "Ja, du fördes till Materno Infantil."
Yaneth fick veta var de andra tvillingarna var födda.
De var födda i Santander,
men en av dem hade behövt extra vård
för de föddes redan efter sju månader.
En av tvillingarna var illa däran och fördes till Bogotá
och kom till samma sjukhus: Materno Infantil.
När vi fick höra det tänkte vi:
"Så måste det vara. Nåt måste ha hänt på sjukhuset."
Jag åkte hem. Carlos var där.
Han satt och tittade på tv när jag kom.
Jag heter Carlos Alberto Bernal Castro. Jag är 34.
Jag pratade i telefon när Jorge kom hem från universitetet,
Han bad mig lägga på. Han ville prata.
Och Jorge är lite av en… Han är en riktig retsticka.
Han skojar jämt,
så jag frågade vad han ville och sa att jag var upptagen.
Jag sa: "Hur är det, Carlos? Du, tror du på såpoperor?"
Han frågade vad som hade hänt. Han var allvarlig, som vanligt.
Jag sa: "Vad har hänt? Berätta."
"Tror du på såpoperor?" "Nej", sa han.
Jag sa: "Jag ska visa dig en sak. Berätta vad du tycker."
Jag sa: "Ge dig nu. Berätta vad det är."
"Inget kommer att vara sig likt efter det här."
Jag sa det med ett skratt, men innerst inne var jag allvarlig.
Jag visste ju vad jag skulle berätta.
Jag öppnade Facebook och visade honom Williams profil.
Jag visade honom bilderna och han tog sig för ansiktet
och skrattade, som om det var ett skämt. Han sa: "Han ser ut som du."
Jag sa: "En dubbelgångare? Hur är det möjligt?
Kan pappa ha fått en son med nån annan?"
Jag sa: "Du har inte sett det bästa än."
Sen kom det en bild där det var nån mer, en annan kille.
Jag blev chockad.
När han såg den bilden dog skrattet ut.
Han frågade: "Var hittade du den? Vilka är de?"
Killen som såg ut som min bror var med på bild
med en kille som såg ut som jag.
Då tog det roliga slut. Jag gick till mitt rum.
Sen började jag analysera saken. Jag blev sentimental.
Jag började gråta.
Jag gick till Jorges rum, kramade honom och sa att jag älskade honom.
Jag är inte den som gör sånt.
Det händer bara när jag är full.
Det var första gången jag sa det när jag var nykter.
Han sa: "Sluta. Släpp det. Börja inte nysta i det.
Släpp det bara."
Jag förstod direkt att om nån hamnat fel, så var det jag.
Min bror liknar vår syster och vår mamma,
och jag har alltid varit olik dem.
Det jag var mest rädd för
var att min familj i Bogotá skulle avvisa mig.
Att de skulle säga: "Du är inte längre vårt barn.
Du är inte Luz Marinas son. Du har inget att hämta här."
Det fanns svåra frågor att ställa och svaren var ännu svårare att acceptera.
Det var inte lätt att acceptera
att han inte var den bror jag trodde
och att jag inte var son till den jag beundrar mest i världen.
Jag kunde inte släppa det.
Han ville det, men jag ville få fram sanningen
och få veta vad som pågick.
Det hände att Laura och jag oroade oss
för att historien skulle få ett tragiskt slut.
"En av dem kanske tar livet av sig."
Med tanke på allt det var det hemskt.
"Hur blev jag indragen i det här? Jag borde inte ha frågat nåt.
Vi visste ju inte vad som skulle hända.
Hur skulle de reagera när de fick se varann?
Och familjerna… Jag tänkte ofta på deras mammor.
Jag sa till min man: "Tänk att vara med om nåt sånt."
Han sa: "Hur kan du säga att de blev åtskilda?"
Jag sa: "Titta på bevisen. Titta på bilderna."
Han höll fast vid att jag inte borde göra nåt. Det kunde sluta illa.
Jag kunde förändra deras liv. Det hade jag ingen rätt att göra.
Och han hade ju rätt, men jag kunde inte släppa det.
När jag hade sett den andra bilden ringde jag Yaneth
och bad om telefonnumret till killen som såg ut som jag.
Jag minns så tydligt
att jag inte visste vad jag skulle säga när signalerna gick fram.
Hjärtat slog som besatt,
för även om personen i andra änden liknade mig,
hade jag ingen aning om vad han skulle säga.
Jag visste att det var han. Jag svarade.
Jag sa: "Hur är läget, mannen?"
När jag hörde hans röst tänkte jag för ett ögonblick
att vi inte var identiska.
Jag pratade med en annan person, som inte var jag.
Han hade en mjuk röst. "Hej, hur är det?
Det är William, från slaktaren. De visade mig bilder på dig."
Helt ur det blå frågade jag om vi kunde ses.
"Det är redan så mycket som har hänt.
Jag vill träffa dig och försöka reda ut allt."
"Självklart", sa jag. "Var? Lourdes-kyrkan? Vet du var den ligger?"
"Jadå, det gör jag." "Okej, funkar kvällstid? Runt kl. 21.00?"
"Javisst."
Då sa han att vi kunde ses till kvällen.
Jag frågade om han skulle komma ensam och det skulle han.
Jag sa: "Jag kommer också ensam."
Jag ringde till Carlos och berättade om träffen
ifall att han ville följa med.
Jag sa: "Hur är det? Jag ska träffa dem idag. Följ med."
Jag minns att han sa: "Jag sa ju åt dig att släppa det."
Men jag hade ju redan bestämt träff med dem, så…
Han sa att han skulle träffa den ena och undrade om jag ville följa med.
Jag sa: "Nej, jag jobbar med min uppsats. Det går inte."
Men egentligen ville jag bara inte.
Han sa: "Du borde inte heller gå dit."
Jag sa: "Kom igen. Inget kommer att hända."
"Nej, jag följer inte med. Jag har annat för mig."
När han bestämde sig för att träffa dem ville jag inte möta en ny verklighet.
Jag ville inte ta tag i situationen.
Jag var rädd för att bli avvisad.
Men han envisades och jag kunde ju inte hindra honom,
så jag sa: "Jag litar på dig, men var försiktig. Berätta allt sen."
Jag heter Wilber Cañas Velasco. Jag är född i Vélez i Santander.
Jag växte upp i La Paz med William.
Han brukade kalla oss enäggstvillingar.
William jobbade i Kennedy.
Han ringde och bad mig komma dit. Han sa att det var bråttom.
Jag kom dit och vi hälsade.
Sen visade han mig en bild på nån som liknade honom.
Bredvid honom stod det en kille
som liknade mig. Och en tjej.
Det enda jag kunde säga var:
"Du är min bror tills vi dör. Inget kan förändra det."
Det var det enda jag fick fram just då.
Att ha en tvilling är, utöver den fysiska likheten,
att ha en dubblett vad gäller blod, tankesätt och smak,
men jag har aldrig känt så med Wilber.
Vi bråkade jämt.
Våra föräldrar försökte klä oss i likadana kläder,
men vi var inte lika varann. Vi har aldrig förstått varann.
När vi bråkade längtade jag inom mig efter att ha nån som var som jag.
Jag tänkte att min tvilling borde vara som jag.
Jorge och jag har olika smak. Vi delade ogärna med oss.
Han älskade basket, och jag fotboll.
Han gillar hiphop och rap, och jag rock.
Sakta men säkert kom vi in på olika spår.
Jag berättade för Wilber
att jag skulle träffa killen som var lik mig.
Han sa: "William, du är min bror tills vi dör,
men jag tänker inte följa med."
Jag sa att jag tänkte gå i alla fall.
När han förstod att jag menade allvar
sa han: "Vänta. Jag följer med."
"Jag blir orolig om du går själv. Det kan vara farligt."
Nån kanske tänkte råna honom eller nåt. Jag är väldigt försiktig av mig.
Vi tog en taxi till Plaza de Lourdes.
Vi pratade så klart om det under taxiresan.
Om hur det skulle bli och om killen jag skulle träffa.
Vägen till Lourdes-kyrkan kändes evighetslång.
Det var för att jag var fundersam, nervös och orolig.
Och William pratade utan avbrott. Han kunde inte vara tyst.
Jag tänkte: "Vi vet inte vem han är. Hur ska vi veta?"
När jag gick mot Lourdes
sprang jag på en god vän från universitetet.
Jag hälsade på honom.
Jag sa: "Det har hänt en grej. Vill du följa med?"
Jag började berätta historien.
Jag hade aldrig förklarat allt så koncist som då, på tre kvarter.
Men han följde med.
Vi kom fram till Plaza de Lourdes.
Vi stod och pratade, och jag kommer aldrig att glömma det han sa.
Det var nåt i stil med: "Nu kommer han. Jag ser honom."
"Där är du." Båda brast ut i skratt.
Jag frågade min vän: "Ser jag ut så?" "Ja, det gör du", sa han.
"Går jag så?" "Ni är som kopior."
Sen såg jag att William hade sin bror med sig.
William kom inte ensam.
Han tog med Yaneth och Brayan, kusinen.
Av nån anledning blev jag förvånad.
Jag sa: "Du tog med den andra." Jag syftade på Wilber.
Han sa: "Du kom inte heller ensam." Och så skrattade vi.
Titta.
-William har ljusare hy. -Ja, han är ljusare.
-Av kylan. -Ja.
-Det här är otroligt. Herregud! -Ja.
Ofattbart.
-Va? -Han ser ut som William när…
-Han har… -Håret…
Han klippte sig idag.
-Annars… -Det var långt.
-Jaså? -Om jag inte hade klippt det, så…
Med skägg. Så här.
När jag såg killen som var lik mig blev jag mållös.
Jag hälsade på honom, men vi pratade inte så mycket.
Det var snarare ett utbyte av känslor.
När jag såg på Jorge skrattade jag.
Det fick mig att skratta för han såg ut precis som William.
Han garvade, precis som Carlos. Det glömmer jag aldrig.
Det är som om jag tittar på min bror.
-Samma skratt. -Bara glasögonen saknas.
Likheten med Carlos var det som chockade mig mest.
För man ser inte sig själv. Man har ingen spegel som hela tiden
visar hur man beter sig, gestikulerar och hur man rör händerna.
Jag kan inte tro det.
Å andra sidan hade jag sett Carlos i 25 år.
Jag vet hur Carlos rör sig, och så rörde sig Wilber så.
Jag vet inte vad som är bättre: det som händer eller blotta åsynen.
Det gjorde mig lite rädd.
Det gjorde större intryck än att se William.
Herregud.
Jag kan inte sluta titta.
Det var pusselbiten som kunde hjälpa oss att förstå vad som hade hänt.
För efter ett tag sa William:
"När jag var nyfödd förde de mig hit till Bogotá."
De förde inte hit dig. De tog dig.
-Vad har ni för blodgrupp? -Ni har samma.
Vi skrattade.
William och jag tog en bild tillsammans.
Jag minns att Wilber sa: "Nu vill jag träffa min tvilling."
Och sen frågade de: "Var är Carlos?"
Jag sa att han var upptagen. Jag sa inte att han mådde dåligt.
Jag blev nyfiken och sa: "Jag vill träffa honom.
Kan vi gå dit?"
Jorge ringde Carlos och sa: "Vi kommer dit."
"Varför det?" sa jag. "Det sa vi inget om.
Jag vill varken träffa dem eller veta nåt om dem."
Sen ringde det på dörren.
Jag sa: "Fan. De är här."
Jorge knackade på, men Carlos ville inte öppna.
Ja, där är det.
Vi hörde honom skratta och säga: "Nej, jag öppnar inte."
Vem ska då öppna? Kom igen nu!
Jag ville inte öppna dörren och inse fakta.
Han bara skrattar. Herregud!
Det är inte sant!
När jag till slut fick se Carlos,
såg jag en spegelbild av Wilber.
Hans sätt att skratta
och ta sig åt huvudet av förvåning…
Jag tänkte ta på mig en grå luvtröja.
Jag blev chockad.
Jag har en bror som är som en spegelbild av mig.
Det blev en del skratt, skämt och nervositet.
Och lycka, kan man nog säga,
för det är underligt att hitta nån som ser exakt likadan ut,
särskilt vid 25 års ålder.
Jag kände mig lurad för att jag inte hade vuxit upp med min bror.
Jag trodde att William var min bror.
Sen dyker det plötsligt upp en tvilling efter 25 år.
Jag blev lite sorgsen,
för jag hade velat växa upp med honom,
med min egen bror, med Carlos,
men samtidigt med William också.
För även om William inte är min biologiska bror,
så växte han upp med mig och jag älskar honom som en bror.
Här kommer monstren.
-Hur är det, sötnos? -Le, Wilber.
-Helt naturligt. -Vad händer?
-Du är här. -Jag lånar honom lite.
-Javisst. -Javisst.
Talangen anländer.
Snygg kille.
Efter återföreningen började vi prata.
Vi ville berätta för allmänheten vad som hade hänt oss.
Vi bestämde oss för att leta efter en tv-kanal,
för jag visste att de skulle vilja filma oss.
Vi fick spela in historien med Caracol, som en del av Séptimo Día.
Det var första gången historien berättades på tv.
Det var onekligen en av de mest oförglömliga historierna
vi nånsin har berättat om.
Vid nåt tillfälle på Materno Infantil-sjukhuset
begick man ett misstag…
Jag är Juan Guillermo Mercado. Jag är journalist.
Jag är en reporter som alltid letar efter ovanliga historier
och levnadsöden, eller nåt att granska.
Jag blir ofta inblandad i olika former av återföreningar.
Jag minns det som vore det igår.
Programmets producent och regissör sa:
"Juan, vi har hört om två tvillingpar som förväxlades vid födseln
och återfann varann 25 år senare."
Jag sa: "Sånt händer ju i sagovärlden,
men nu har verkligheten överträffat dikten."
Två par enäggstvillingar har en otrolig, och kanske unik, historia.
Den ena brodern i båda paren åkte hem med fel familj.
De var på samma sjukhus.
De blev förväxlade och åkte hem på det här viset.
Det är där vår historia börjar.
-Hej. Välkomna! -Tack.
-Hej, Gigi. -Hej. Tackar. Jorge…
-Carlos. -Carlos. Det blev fel direkt.
Jag såg en bild på honom och hans bror, och brodern såg ut som min bror.
Precis som publiken började jag skratta
när jag såg bilden på Wilber, min tvilling.
Sen slutade han skratta när han såg bilden.
Då räckte det.
"SEPARERADES AV MISSTAG"
Ni är vana vid det här.
Ni som bär glasögon växte upp tillsammans, men är inte tvillingar.
-Ja, de kallade oss tvåäggstvillingar. -Okej.
Vilken röra.
DECEMBER 1988
MATERNO INFANTIL-SJUKHUSET
Vi visste att alla två av dem var födda på Materno Infantil i Bogotá.
och de andra två på sjukhuset i Vélez i Santander.
Vi kontrollerade folkbokföringen och sjukhusjournalerna.
Vi hittade uppgifter om Luz Marina Castro från Bogotá.
De var svåra att få tag på, eftersom sjukhuset var nedlagt.
Sjukhuset var stängt. Det låg i ruiner.
Det vi fick fram var att de var för tidigt födda,
då de hade fötts efter sju månader.
Vi kunde också få bekräftat att mamman till det andra paret, Ana Delina,
hade fött barnen på sjukhuset i Vélez 22 december kl. 22.00.
Man kan säga att 1988
så var avståndet mellan födelseorterna
Santander och Bogotá runt 12-14 timmar med bil.
REGIONSSJUKHUSET I VÉLEZ
Den ena av Santander-bröderna var sjuk.
På lördagsmorgonen vid klockan åtta berättade läkaren
att den ena bebisen var sjuk.
Jag sa: "Vad är det för fel?"
Han sa: "Han vill inte sluta gråta och har inte bajsat.
Vi vill skicka honom till Bogotá."
Doktorn frågade om nån kunde följa med honom.
Mamma kom och åkte med bebisen.
Den sjuka bebisen fördes till Bogotá av sin mormor,
men han togs om hand av en moster medan han låg på sjukhus.
Och på söndagen skulle min syster i Bogotá
besöka honom.
Då fick han åka hem, och min syster skickade hem honom med min mamma.
Hon gav barnet till mormor
och mormor tog hem honom till Santander.
De gav henne fel bebis.
Och hon missade det. De var ju nyfödda.
Hon fick det lilla barnet, tog med det hem
och gav det till mamman, som inte heller insåg misstaget.
Barnet som hade fötts i Bogotá
fördes till Santander och döptes till William Cañas Velasco.
Barnet som hade fötts i Santander
och förts till Bogotá hamnade hos familjen där
och de döpte honom till Carlos Alberto Bernal.
Det är inte lätt att vakna och inse att allt är en lögn.
Att känna att man levt nån annans liv,
eller att nån annan levt livet man själv borde ha levt.
Vilken psykologisk inverkan hade det på tvillingarna
att de blev förväxlade? Hur var det för deras syskon?
Vem hade ansvaret för det som hade skett?
Vi gjorde en första analys av situationen,
och kunde konstatera att det fanns en del obesvarade frågor.
För det är inte bara en psykologisk eller känslomässig fråga,
utan också en rättssak.
Vi är våra föräldrar, vår familjemiljö, vår historia.
I det här fallet blev barnen förflyttade mot sin vilja
och försattes i omständigheter som inte var deras egna.
Barnen föddes på en sjukvårdsinrättning
och borde ha fått den omvårdnad de behövde.
I det här fallet, när tvillingarna föddes, fick de inte det.
Den kanske viktigaste frågan som vi ställde oss var
om det var möjligt att få reda på vad som hände på sjukhuset.
Hur kunde bebisarna förväxlas?
Vi erbjuder högspecialiserad vård, så många barn föds här.
Det var mycket arbete.
Det kom patienter från hela landet.
Ibland fick vi lägga två barn i samma spjälsäng eller kuvös.
När tvillingar föddes märktes de med siffror och med moderns namn.
Barnet från Bogotá som hamnade på pediatriken här
var Tvilling 2 enligt journalen.
Det skulle kunna vara så
att barnet tappade sitt identitetsband
utan att det rapporterades.
Jag vet inte riktigt
hur tvillingarna kunde förväxlas.
En del av det som sägs är att förväxlingen inte var avsiktlig.
Det kom sig av yttre omständigheter. Det var en olyckshändelse.
Som jag förstår det var ett av barnen sjukt när det föddes
och behövde syrgas.
Det barnet flyttades till pediatriken, medan det andra blev kvar hos mamman.
Identitetsbandet kan ha fallit bort,
men en sköterska eller läkare borde ha noterat det.
"Identitetsbandet har ramlat av. Vi har två här, så vem är vem?"
Det kan inte ha hänt på nåt annat sätt.
En sån förväxling har nog aldrig gjorts med avsikt. Aldrig.
Hur många barn har de tagit emot genom åren på en så stor inrättning?
Hur många gånger har det hänt?
Hur många människor är i samma båt utan att veta om det?
Vi vill ha sagt
att ingen av oss som är här var inblandad i förväxlingen.
Men det hände och… Olyckligtvis hände det.
Det går inte att förneka att det hände på Materno.
I det här specifika fallet är det en del av problemet
att ingen vill svara.
De som har försvarat sig mot stämningen
har alla på ett eller annat vis sagt: "Det här har inget med mig att göra."
Det var runt jul, tror jag. Det var feststämning.
Det var en del oordning.
Sjukhuspersonalen var lite disträ. Det var ju jul.
Efter Juan Guillermos undersökning
förstod jag att jag inte är född i Santander, utan här i Bogotá.
Det var här förväxlingen gjordes. Jag fördes från Bogotá till Santander.
Det var där jag växte upp.
På en plats där jag inte skulle ha vuxit upp.
Han var annorlunda. Jag ville inte medge det.
Han såg inte ut som de andra.
Jag tog hand om honom tills han blev vuxen.
Tills vi fick veta sanningen. Och jag tar hand om honom än idag.
Sen frågade jag om föräldrarna.
Jorge sa: "Tja, min mamma…
Hon gick bort för 4-5 år sen."
Han sa: "Pappa bodde inte hos oss, men han har också gått bort."
Att inte få träffa min mamma från Bogotá… Det var svårt för mig,
för jag hade åtminstone velat hälsa eller få en kram av henne, för…
…vi hade ju blodsband.
Det svåraste för mig var att veta
att den jag sett upp till mest i mitt liv inte var min biologiska mamma.
Att människan som man är skyldig allt inte är ens mamma, inte har nåt blodsband.
Det var en känslomässig chock och en identitetschock.
Det är inte lätt när allt man trodde att man var
plötsligt tas ifrån en. Det känns som om man har stulit ett liv.
Som om man har stulit nån annans lycka.
Jag stängde in mig
i en värld där bara jag fanns.
Jag försökte hitta svar på alla mina frågor.
Vad hade hänt om jag hade vuxit upp där?
Vad hade hänt om mamma hade träffat dem?
Vad hade hon tänkt om mig? Hade hon accepterat William?
William och Carlos blev djupt psykologiskt påverkade av situationen.
Och Carlos, som växte upp i Bogotá men föddes i Santander,
ville inte kännas vid sina lantliga rötter.
De växte upp på en lantlig plats,
där beväpnade grupper varit närvarande genom historien,
både gerillor och militär som finansierats av droghandel.
Att åka till Santander var också svårt,
för nästan ingen visste vilken inre kamp jag förde
för att kunna le mot människor jag inte kände
eller krama om människor som jag inte hyste några känslor för.
Han ville inte åka till La Paz eller besöka sin mamma.
Han ville inte erkänna henne som sin biologiska mamma.
-Anita. -Välkommen. Hur mår du?
-Min son. -Jag lovade ju komma.
När han åkte till Santander tyckte han att det låg för avsides.
Han var inte bekväm där.
Kanske litade han inte riktigt på mina andra syskon
och mamma och pappa.
Det var känsligt, för i 25 år
hade han trott att hans familj fanns i Bogotá.
När han fick veta att så inte var fallet blev det väldigt jobbigt för honom.
CARMELO OCH ANA DELINA FÖRÄLDRARNA I SANTANDER
Jag förstår att han inte kallar mig mamma.
Han växte upp med en annan familj. Han vill inte kalla mig mamma.
Som William. Om hans mamma levde skulle han inte kalla henne mamma.
Jag förstår det.
Han kan acceptera att min mamma också är hans mamma, men…
Det är svårt för honom, för han hade en mamma i Bogotá.
Och när Luz Marina gick bort sörjde han henne djupt.
Han hade ju förlorat sin mamma.
Vi förstår alla att man ser de som uppfostrat en som sina föräldrar.
Att se nån annan som sin mamma, även om det är hans riktiga mamma,
är svårt att anpassa sig till och acceptera.
William våndades.
Han sörjde att han aldrig hade känt sin biologiska mamma.
Han våndades mycket.
Han sa: "Carlos fick åtminstone träffa sina biologiska föräldrar
och lära känna dem. Det fick inte jag."
Vad är det, William?
Inget. Känslorna väller fram. Jag är den som påverkas mest, men…
Nej, tänk inte så.
Jag gråter för att jag inte fick känna dem som mina föräldrar.
Det var inte möjligt, men…
Det är Guds vilja. Allt är bra.
Det tog hårt på William.
När han fick veta att hans biologiska föräldrar hade gått bort
ville han knappt äta.
William blev väldigt ledsen
för att han hade vuxit upp i en familj som inte var hans egen.
Han började förstås fundera.
"Klart att jag inte liknar mina syskon. Jag hör inte hemma här."
William, känner du att det här har förändrat ditt liv?
Jag gråter inte
för att jag inte känner mig som deras syskon längre.
Det är bara alla känslor inom mig.
Jag minns att jag inte kunde sova på två eller tre dagar.
Och det var jobbigt när mina närmaste fick veta.
De ville prata med mig om det.
"Är det sant att du egentligen inte är Anas son? Har du en annan mamma?"
För mostern som hämtade barnet från sjukhuset var det fruktansvärt.
Hon tog så klart på sig skulden. "Jag tog med mig fel barn.
Det är mitt fel." Hon började också må dåligt.
Herregud. Jag grät och grät när jag fick höra om det.
Jag tänkte: "Nu överger min Chinillo mig."
Jag trodde att han skulle glömma bort oss.
Titta, Carlos. Här är alla mina syskon.
De är dina syskon, men de är mina också.
-Vi är alla… -Ja.
Det var tufft att få veta vad som hade hänt.
Alcira, Wilber, Efraín, Edgar…
-Och Ancelmo. -Ancelmo.
Jag trodde att jag skulle förlora honom.
Att han skulle ge sig av
och att jag skulle förlora den brodern som var mest förstående
och kärleksfull mot mig. Vi står så nära varann.
De sa att det fanns en bror till. Hurdan var han?
Jag blev orolig för att han skulle vara en bov eller en lurendrejare.
Jag funderade mycket på det.
-Det är glädjetårar. -Tack.
Jag trodde aldrig…
-Kom, Jorgito. Du är också min bror. -Kom.
Det var svårt att se allt hända.
Jag ville inte att nåt ont skulle hända nån.
Det var verkligen oväntat.
Vi fick informationen lite i taget. Det liksom bara hände.
Jag ville inte låta det gå så långt att nån blev sårad.
Att se William och hans familj vara så ledsna…
Folk hade dåligt samvete.
Vid ett tillfälle sa jag till Laura att vi inte borde ha gjort det.
Jag förstår att det är känslosamt för dig att höra det här.
Hur upplevde du det?
I början var det väldigt sorgligt
att veta att min son var…
Att jag hade uppfostrat nån som inte var min son.
Av alla mina barn älskade jag honom mest.
Och han avgudade mig. Han följde med mig överallt.
Hon blev ledsen och började gråta.
Jag sa: "Gråt inte, mamma.
Eller gråt och vila lite, för det behöver du om du gråter.
Men du ska inte tro att jag kommer att försvinna.
Nej. Jag finns här.
Jag ska göra det som behöver göras, och så får vi jobba på att komma vidare.
Om jag lade 50 % på att ta hand om dig förut,
så kommer jag att dubbla eller tredubbla det nu."
-Hur känns det? -Hjärtat bultar.
När jag träffade dem kramade Anita om mig. Hon bad för mig.
Jag var ganska lugn, för jag har haft en mamma hela livet.
Jag hade en bra mamma.
Vill du presentera dem?
Carlos, det här är mina föräldrar. Dina föräldrar.
Det var blandade känslor när Carmelo kramade mig.
För första gången i livet kände jag en faderlig omfamning.
Carmelo var 190 cm lång. Gammal militär.
Att se en så stark människa
bryta ihop för första gången inför sin son…
Må Gud välsigna dig, min son.
Må Herren välsigna dig och vara med dig, min älskade son.
Nån frågade mig om jag saknade en far.
Jag sa: "Man kan inte sakna nåt man aldrig har haft."
Eller hur? Men att känna den faderliga omfamningen var nåt nytt för mig.
Det var en ny, annorlunda känsla.
Det tog 25 år att få veta vad en faderlig omfamning var.
Den berörde mig på djupet.
Ingen mamma är som ens egen, brukar man säga,
medan en pappa… Ja, ni vet vad man säger.
Det var första gången jag fick en faderlig omfamning.
Det var väldigt tillfredsställande själsligt sett.
Gråt inte. Det här är Guds vilja.
Vi har varit ganska olika ända sen barndomen,
men han är min bror.
I den stunden, när jag skakade hand med William,
kände jag hans karisma och hans goda energi.
Jag såg mig själv tydligare och kände att vi klickade direkt.
Jag hade inte bara fått veta sanningen,
utan också hittat min riktiga bror.
Vi kramade varann hej då och jag sa: "Jag älskar dig." Han sa det också.
Det var första gången vi träffades.
Jag såg Carlos reaktion.
Han kan ibland verka hård till det yttre,
men jag vet att han är känslig innerst inne.
Jag insåg att han
höll på att gå i bitar, att han mådde dåligt
för att han trodde att han skulle förlora mig.
Jag vet ju hurdan Jorge är, så jag blev orolig
för att han skulle vilja ha relationen som han aldrig fick med mig,
eftersom vi hade olika smak, prioriteringar och intressen.
Jag jämförde mig med ett barn som har en leksak som det inte använder
och sen blir av med den.
Jag ville inte förlora min bror.
Jag var rädd för att han skulle föredra att vara med William
och säga: "Du är inte min bror längre.
Jag vill dela allt med William. Du kan inte ersätta honom."
Hej.
-Hur är det? -Bra. Ni är identiska!
Ja.
Ni ser likadana ut.
De försökte alltid ge mig samma frisyr som min bror,
men vi var inte lika.
-Var det samma för dig? -Vadå?
-Fick du samma frisyr som Carlos? -Ja, visst.
Mamma tog oss till lärlingar
och det enklaste var att raka av allt.
Då dröjde det längre innan det växte ut.
Men vi började ha olika frisyrer när vi blev större.
Det var då vi började särskilja oss. Båda etablerade en egen personlighet.
Men som barn gick vi till…
Vi fick gratisklippningar av lärlingar.
Jaha? Ser vi likadana ut nu?
-Identiska. -Lika som bär.
Ja.
William och jag började dela saker och klä oss likadant.
Sånt som jag inte haft med Carlos…
Hade jag frågat honom hade han säkert sagt ja,
men jag ville inte fråga eftersom han var så allvarsam.
Cortito till Tobón som slår in den… Mål!
Carlos blev mer avig mot mig. Hårdare.
Det var för att han kände sig sårad.
Jag ville få honom att må bättre och funderade.
"Vad kan jag göra för att han ska må bättre?
För att få honom att förstå att jag fortfarande älskar honom?"
Han var ju fortfarande min bror.
Det fanns inget bättre än att sätta honom bredvid tatueringen av mamma.
Jag hade sparat platsen åt min syster,
men efter allt som hade hänt ville jag ge den till Carlos.
Jag ville att han skulle känna att han var en del av min värld.
När han såg tatueringen förstod han,
och sen förändrades hans attityd.
Det kändes som om det hjälpte honom att acceptera William.
När jag träffade William
fanns där en del meningsskiljaktigheter som var ömsesidiga.
Jag pratade om sånt jag inte visste nåt om.
Jag satte mig inte i Williams skor.
"Du växte upp i stan. Du var privilegierad."
Han sa att jag inte hade fixat att växa upp på landet.
Med tiden lärde vi oss att lyssna, och då förstod vi
att det fanns för- och nackdelar med bådas uppväxter.
Nu är det bra mellan oss.
Jag är gudfar till hans son. Vi reser ihop, bara vi.
Det är en trevlig relation,
fast vi inte har några biologiska band.
Har den äran
Har den äran idag
Jag åkte hem till dem.
Jag åkte till slaktaren, och hem till Carlos och Jorge.
Det blev tydligt att de kom från helt olika förhållanden.
Det ena brödraparet hade vuxit upp i Bogotá.
Och i slutet av 80-talet, då förväxlingen skedde,
var det en problemfylld, våldsam stad.
Bogotá var en av fronterna i kriget.
Det var nog en av de mörkaste perioderna i huvudstadens historia.
Det fanns så klart tillgång till utbildning och sjukvård,
men samtidigt kämpade många mot hungern på daglig basis.
Så var det också för tvillingarna från Bogotá.
De levde i en familj
där mamman, familjens överhuvud, gjorde precis det.
Hon gick till arbetet varje dag för att försörja familjen,
de två pojkarna och en äldre syster.
Det var ett mycket enkelt hem.
Ingen lyx.
Men ja, där fanns mycket kärlek.
Mamma sa ofta att hon inte behövde nån man för att uppfostra oss.
"Jag kan göra det ensam.
Det är tufft. Jag har fått ta jobb som arbetare ibland.
Jag försöker se till att ni åtminstone har panelavatten och bröd i magen.
Hon satte alltid oss före sig själv.
Hon uppfostrade tre barn, alltid med samma inställning:
att vi måste studera för att kunna tjäna vårt uppehälle.
Det är verklig feminism.
Hon föregick med gott exempel och lärde oss att vara människor.
När hon kom hem från ett städjobb…
Om hon var tvungen att sköta om bilar eller tvätta kläder
för att kunna försörja oss, så gjorde hon det.
Vi hade ingen pappa, men hon försökte se till vårt bästa.
Hon var alltid kärleksfull. Och snäll.
Trots att hon själv inte hade nåt, så kunde hon…
Hon hjälpte andra utan att begära…
Hon förväntade sig inget i gengäld.
Och ofta fick hon inget i gengäld, eftersom hon gjorde det…
Ursäkta.
Hon var så snäll.
Det var därför många älskade henne.
När jag träffade William såg jag att han var likadan.
Han gör samma sak.
Det fick mig att tro att det kunde vara genetiskt.
Hurdan hon var…
Jag förväntade mig inte att William skulle vara likadan.
LUZ MARINA CASTRO 14 JULI 1952 - 9 NOVEMBER 2009
Vi får lära oss att alla är olika vad gäller utseende och beteende.
När vi stöter på två människor som är så lika varann,
utmanar det vår syn på världen.
ALLT ÄR MÖJLIGT - NANCY SEGAL
Nu ska vi prata om tvillingar.
Tvillingar får folk att vända sig om.
Historien om de colombianska bröderna
är mer speciell än nån historia jag har stött på.
Jag har studerat tvillingar som skilts åt…
PSYKOLOG OCH GENETIKER TVILLINGSPECIALIST
…men aldrig två tvillingpar som förväxlats.
Enäggstvillingar är ovanliga.
Att två par föds med en dags mellanrum, 16 mil ifrån varann,
att en förs till barnavdelningen på ett bättre sjukhus
och sen förväxlas med en annan enäggstvilling
är helt otroligt.
Det är den sortens experiment som forskare drömmer om,
men som är etiskt omöjliga.
Jag vet inte om man kan kalla det ett experiment
att undersöka hur det påverkar tvillingar, hur de utvecklas i sin miljö
och hur de tar sig an livet
beroende på sina omständigheter
och sin genetiska bakgrund.
Det kan inte kallas experiment, för experiment är alltid kontrollerade.
Man har alltid en hypotes att bevisa.
Det här var en olyckshändelse,
och sen vändes deras liv upp och ned.
Och alla skulle ta sig an sina egna liv.
Vi åkte till Bogotá för att studera tvillingarna,
och det blev tydligt för mig att Jorge och William var otroligt lika.
De är energiska och utåtriktade.
Carlos och Wilber är lite mer tillbakadragna,
och har liknande intressen.
Trots att de växte upp i olika miljöer,
och det var verkligen vitt skilda miljöer,
så liknade tvillingarna varandra.
Spelade ni tejo?
-Ja. Inte ofta. -Det var…
Vi spelade det i spelhallen när vi var små,
men planen var ganska liten.
Den var i lera, va?
Ja, och det var bara ibland.
-Ni kan alltså inte spela. -Nej.
Det här var vårt favoritspel i Santander.
Mina syskon vinner så klart alltid när de spelar.
-Jag ska försöka, men… -Han sopar banan med oss.
Visa vad du går för.
Ja, kör. Visa vad du kan.
Nu ska vi se.
Du ser. Den var bra, va?
-Märks det att jag har övat? -Bra.
Hoppa över killen från Santander.
-Lugn. -Jag är från Santander.
Jag kastar som min bror.
-Inte bråka nu. -Carlos började.
Blod är tjockare än vatten.
Vad dåligt.
Nej, du får mig att se dålig ut.
-Inte så. -Gör ditt bästa.
-Kom igen, Wilber. -Han som vet bäst.
Kom igen, höken.
-Han kan det här. -Kom igen.
-Titta. -Vilket dåligt skott.
-Äntligen gjorde du nåt rätt! -Mitt i prick!
En märklig sak när vi träffades var den första frågan vi ställde.
På vilka sätt var vi lika och olika?
Bortsett från utseendet, så klart.
Om man tar Wilber och mig,
så är vi väldigt ordningsamma av oss.
Vi är allvarligare.
Vi är lite mer…
Vi var mer flörtiga då.
Allvarligare, mer noga med att vara i tid.
Jorge pratar ofta om dagen då han köpte likadana kläder som William.
Jag minns när Wilber sa: "Jag vill kopiera dig.
Vi åker och shoppar. Du är bra på det och är cool."
Vi åkte till en butik i närheten.
"Bruna skor", sa han och jag rättade hans uttal.
Jag retades.
Sen gjorde personalen samma sak. Då sa jag: "Bara jag får göra så.
Det är min biologiska rätt att reta honom."
Vi i vår tur är mer sociala och mer karismatiska.
Vi ser alltid det positiva med saker.
Även när nåt är svårt tar vi oss an det med en positiv inställning.
Vi är bättre på att uttrycka våra känslor mot våra anhöriga.
Vi är mer reserverade med sånt.
Vi är mer privata och reserverade av oss.
Det finns definitivt ett band mellan tvillingar.
Enäggstvillingar har samma genetiska bakgrund.
De tänker och resonerar likadant. De processar information på samma sätt.
De reagerar likadant på saker och ser saker på samma sätt.
När enäggstvillingar träffas för första gången
brukar det vara enkelt och obesvärat
för dem att snabbt komma nära varann.
Det såg vi med Jorge och William, och även med Carlos och Wilber.
Det var som om de hade känt varann hela livet.
-Ta den! -Jorge!
Du slog till mig.
-Passa. Kom igen. -Skjut!
Perfekt.
Spela!
-Ska jag sätta en till? -Enkelt.
Ta det lugnt. Brorsan!
Den sitter!
-Fan -Igen!
-Wilber! -Passa. Nej.
-Ja! -Bra, Wilber!
-Pang på. -Genetik, grabben.
Ett genetiskt band ger ett kulturellt band.
Genetiken väger tungt. Det är obestridligt.
Samtidigt har miljön man utvecklas i
och de möjligheter man får i livet
också betydelse.
Men genetiken väger tungt.
Intelligens har en stark genetisk beståndsdel,
men man måste få möjligheter.
För alla beteenden och medicinska och fysiska tillstånd
spelar både genetik och miljö en viktig roll.
Men gener spelar en viktigare roll än vad man kunde tänka sig.
Jorge och William är väldigt lika personlighetsmässigt.
Carlos och Wilber är också lika vad gäller personlighet,
vanor, intressen och smak och så vidare.
Men miljön har också spelat en viktig roll,
eftersom skillnaden var extrem.
Två av bröderna fick en utbildning och två blev utan.
Det tar en timme att ta sig till skolan och en timme att ta sig hem.
När vi kom hem från skolan fanns det jobb att göra.
Man hade sysslor att sköta.
Man måste skaffa ved.
Det fanns inga vattenledningar till huset,
så vi fick hämta vatten vid närmaste tappställe.
På kvällarna hade vi ett litet stearinljus som lampa.
Vi hade inga elektriska lampor hemma,
så vi tände ljus.
Mellan 90-talet och 00-talet
dominerades området av gerillor.
De gav sig av runt år 2000,
och sen kom de paramilitära grupperna.
De hade olagliga odlingar som kokain.
Vår livssituation gjorde oss ofta tvungna att arbeta på kokainfälten.
Vi gjorde det för att vi var tvungna.
Jag sa alltid att det inte var nåt för mig. Jag ville bort från det.
Men jag var tvungen att vänta tills jag blev 18 år
och kunde ta värvning för att komma därifrån.
Jag hade en annan bror som var militär.
Han var äldre.
Han förlorade sitt liv som soldat. Han blev bara 22 år.
För mig var det… Det var svårt för oss alla.
William och jag tänkte bara på att hämnas.
När vi var barn sa vi att vi skulle ta värvning när vi blev 18.
Och sen skulle vi hämnas vår brors död.
När William sa att han skulle ta värvning trodde jag att de skulle döda honom också.
De hade redan dödat Israel.
Det var tufft för mamma när William tog värvning.
Han sa: "Mamma, får jag ta värvning?" Jag sa: "Jag säger varken ja eller nej.
Jag tar inte ställning."
Jag var rädd för att han också skulle dö.
"Det är ditt beslut." Han bad mig låta honom åka.
"Jag vill ta värvning.
När jag har avslutat min tjänstgöring kan jag åka till Bogotá."
Jag minns dagen då Wilber kom. Jag hade varit där i fyra månader.
Att se honom i uniform gjorde mig lite avundsjuk.
Jag åkte hem och sa: "Jag tänker ta värvning."
Vi hamnade i de södra delarna av Bolívar.
I de södra delarna av Bolívar, så…
Vi kom närmare varann.
Brödraskapet blev starkare, för vi bråkade mycket när vi var små.
När vi kom dit,
till ett område där fienden var närvarande,
kom vi närmare varann som bröder.
Till slut kunde jag inte fortsätta inom det militära,
utan begärde att bli entledigad.
Jag kom till min gudmor i Bogotá.
Hon sålde arepas.
Hon lärde mig receptet och hur man gör, och så började jag jobba med henne.
Jag ordnade ett gatustånd och sålde arepas på gatan i Bogotá.
Att arbeta för en släkting öppnade dörrar för mig.
Genom dem fick jag börja arbeta med kött.
Och sen uppmuntrade han Wilber.
Han banade väg för Wilber att följa efter,
och de andra också, men de andra syskonen ville inte.
Man föds med en genetisk uppsättning
och den uppsättningen kan göra en mer benägen att göra saker.
Hur mår du? Är allt bra, Don Félix?
William hade i princip ingen utbildning, men han hade drivet.
Han såg till att skaffa sig en utbildning inom juridik,
en examen i konstitutionell rätt.
Han hade samma driv som brodern Jorge.
När jag fick höra att mina tvillingbröder
båda var på väg att bli yrkesmän,
satte jag upp ett mål för mig själv.
"Jag vill också bli yrkesman."
Hejsan.
Jag sparade av lönen hos slaktaren och betalade för min utbildning.
William, min vän.
-Hur är det? -Bra!
Han studerade och blev jurist med specialkomptens. Han är superdriven.
-Då säger vi så, Feiser. -Tackar.
-Gud välsigne dig. -Detsamma.
-Hej då. -Vi ses.
Av alla mammas barn som jag växte upp med
är jag den enda som har en yrkesexamen.
Jag tog en juristexamen.
Jag fick också möjligheten att inrikta mig på konstitutionell rätt,
och det var då jag bestämde mig för att återvända till La Paz.
Invånarna valde in mig i stadsfullmäktige.
WILLIAM CAÑAS VELASCO ORDFÖRANDE
Därifrån kunde jag jobba med
att hjälpa familjer i La Paz att ta sig vidare,
som jag gjorde.
Jag är revisor till yrket. Min specialitet är skatter
och har studerat en del.
Jag arbetar som ställföreträdande ekonomichef för ett arbetarfack.
Utöver jobbet gillar jag att idrotta.
Jag spelar basket, simmar och tränar CrossFit.
Just nu jobbar jag som styckare.
Jag gillar det. Jag är intresserad av det och trivs på min arbetsplats.
Planen är att starta eget och bli självständig
och komma framåt, som jag brukar göra. Sansat.
Man måste ha ett öppet sinne och förstå
att allt kan förändras på ett ögonblick.
Då såg jag mig själv som unik.
Det fanns ingen annan som jag. Jag var bäst.
Men livet visade med en käftsmäll att jag hade fel.
Det visade mig att jag inte var unik,
men ledde mig samtidigt till nån som var identisk med mig.
Jag lärde mig av det också.
Nu när det har gått några år
är det fint att se deras relationer, Jorge och William och Carlos och Wilber.
Det gör mig glad.
Det känns som om det vi gjorde var okej. Jag ångrar inget.
-Tack, herr Ciro! -Tack.
-Här borta? -Ja.
-Hej, mamma! -Hej.
Skojar bara!
-Stäng dörren. -Tack.
-Anita! -Hur är det, Carlitos?
William ville inget säga. Det är hans fel.
-Hej. Hej, William. -Hur är det?
-Hej. Hur mår du? -Bra, mamma.
Jag fick veta att de fyra bröderna, särskilt William och Carlos,
blev chockade när det fick veta vad som hade hänt.
De växte upp i hem som de inte skulle ha vuxit upp i.
Men det fina med bröderna är att de alla har enats.
Nu är de fyra.
De älskar varann. Det kan vi lära oss nåt av.
Den här låten tillägnas Anita och Luz Marina,
två mödrar som förde fyra tvillingar till världen.
Den låter så här.
Här kommer det en historia Det var så mycket som hände
Sånt som överraskade oss Som vi aldrig kan glömma
Historien om tvillingarna Skakade om Colombia
Det var den 21:a december 1988 var året
Fyra pojkar föddes De inledde sin resa
Ett misstag på sjukhuset Förändrade deras öde
Det finns en djup kärlek idag Mellan de fyra pojkarna
För nu är de fyra bröder Ingen kan skilja dem åt
Det var två mödrar Som förde dem till världen
Wilber och Carlos, mina damer och herrar De föddes här
Här i La Paz, Santander I en vacker by
Där människor är ödmjuka Och positiva oavsett vad…
Nu, tio år senare,
frågar jag mig varje dag vad som ska hända med oss,
alltid med ett öppet sinne.
Och nu vet jag att jag har två bröder till.
Tjugofem år senare Blir en vän till Jorge
Mäkta förvånad När hon träffar William
Då uppdagades historien Som alla känner till
Idag har de återförenats Och njuter av livet
"Bra", sa deras föräldrar "Familjen blev större"
Nu är de La Paz stolthet Och historien är inte bortglömd
Undertexter: Love Waurio