Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Коли я вже був дорослим, мені наснилося, що в мене є близнюк.
Я прокинувся з цікавістю, мовляв:
«Було б класно мати близнюка».
Аж раптом сталося неймовірне. Я б не повірив, що це може статися,
якби це не сталося зі мною.
Я побачила два фото на телефоні, і в мене стався просто шок.
Вони були однакові. «Я не можу повірити!
Він зовсім як я».
Усе перекрутилося, і я не розумів, що відбувається.
Це абсолютно неймовірно.
Це той експеримент,
про який науковці мріють, та не можуть здійснити з етичних причин.
Раптом я подумав, що моє життя — брехня.
Немов відкрив паралельне життя.
Ти віриш у мильні опери?
Бо після цього твоє життя зміниться.
Ніхто не знає, з яким болем хтось живе.
Я не мала права змінювати чиєсь життя.
Нелегко одного дня прокинутися й збагнути, що твоє життя — брехня.
Я насправді не знав, по який бік дзеркала я стою.
БРАТИ МИМОВОЛІ
БОГОТА КОЛУМБІЯ
Мене звати Хорхе Берналь. Я народився в Боготі 21 грудня 1988 року.
Я працював у вуглеводневій компанії,
у якій у мене була подруга на ім'я Лаура.
Якось Лаура привіталася зі мною: «Привіт. Як ти?
Я бачила тебе у своєму районі». Я запитав: «Коли?» «Минулого тижня».
Я відповів: «Але мене не було в Кеннеді». А вона: «Серйозно, я тебе бачила».
Усе почалося
через шашлик із роботи, на який збиралися ми з Джанет.
Мене попросили купити м'ясо. Джанет каже: «Не переживай.
У кузена мого хлопця є м'ясний магазин, він може нам допомогти.
Він продасть нам чудове м'ясо за хорошу ціну». Гаразд.
Заходимо до цієї м'ясної крамниці,
а там Вільям уже готує наше замовлення.
Коли Лаура побачила Вільяма, то очманіла.
Я побачила цього м'ясника,
і він був як крапля води схожий на мого колегу Хорхе.
Я була приголомшена. «Джанет, я з ним працюю!» Кричу: «Привіт!»
Намагалася привітатися з м'ясником.
Він подивився на мене, як на інопланетянку.
Вона думала, що це я, і що я не хотів привітатися.
Я завжди вважала, що Хорхе посоромився привітатися,
бо я впізнала його, коли він працював м'ясником.
Я завжди так думала.
Вона наполягала на своєму. Казала мені:
«Тобі соромно сказати, що ти працюєш у м'ясній крамниці?»
Я відповів: «Мені б не було соромно, але я не працюю м'ясником.
Це не я».
Я щось не задумався над цим. Просто не вірив іще.
Він сказав, що в нього є брат. Не однояйцевий, але близнюк.
Тож я подумала: «О, це той, кого я бачила».
А він відказав: «Не думаю, тому що ми зовсім не схожі».
Я довго задовбувала його цими балачками про його близнюка.
Ми також зробили деякі припущення.
У якийсь момент він сказав мені: «А якщо в мене десь є брат?
Загублений.
Брат, про існування якого тато нам не розказав».
Трохи пізніше в нашу компанію працевлаштувалася Джанет.
Я не вітався з нею, бо не знав її.
Але іноді, коли я приходив, вона не зводила з мене очей.
Я побачила Хорхе в компанії й подумала: «Боже!»
Я навіть сказала Лаурі:
«Він дуже схожий на Вільяма, але, звісно, це не Вільям».
Не знаю, чи це… Це було як сон.
І якось раптом ця інтрига розгорілася. Я знала, що Вільям народився в грудні.
І запитала Лауру: «Ти не знаєш, коли в Хорхе день народження?»
У нас на роботі є дошка іменинників.
Я сказала: «Зараз дізнаюся. Легше легшого».
Я підійшла, глянула на дошку, і справді,
він також народився в грудні.
З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ!
ГРУДЕНЬ 21 — ХОРХЕ
Я подумала: «Ну, тут справді щось дивне».
Тоді одного разу Джанет сказала мені:
«Слухай, у мене є фото Вільяма,
м'ясника.
Можеш показати його Хорхе? Ану, що він скаже?»
Вона підходить до мене з руками за спиною —
а в руці тримає телефон — і каже: «Пам'ятаєш, що я тобі казала?
Про того, кого я прийняла за тебе?
Це точно не ти.
Але ти готовий побачити свого двійника?»
«Я покажу тобі фото». Він такий: «Ану глянемо на мого близнюка».
А коли побачив, то…
Він був повністю, знаєте,
шокований.
Авжеж, я дуже здивувався,
бо на фото дійсно був хтось дуже схожий на мене. Ідентичний.
Він почав питати колег, що проходили повз:
«Як я вийшов на цьому фото?»
Вони казали: «Гарно. Так. Чудово».
Запитаймо когось іншого. «Як я вийшов на цьому фото?»
Він сказав: «Ти розумієш, що ніхто не знає, що це не я?»
Я сказав одному другу:
«Глянь на це фото й скажи, що думаєш».
Він подивився й сказав: «Що? Ти тут із якоюсь компанією».
Я відказав: «Якраз у цьому й річ, що на цьому фото не я».
Він знову взяв фото, обдивився й каже:
«Але він зовсім, як ти».
Через деякий час я спустився й запитав її:
«Можеш дістати мені його ім'я, щоб я його десь пошукав?
У фейсбуці чи ще десь».
Каже: «Шукай Вільяма Каньяса Веласко».
Я став шукати його й дивитися на нього — фото за фото.
Я мовчки дивився на фото. Роздивлявся.
Я знайшов кілька світлин,
де в нього не було вусів, як на першому фото.
Він був геть, як я.
От тоді
мені стало лячно.
Лізли думки, мовляв: «Тут щось нечисто».
Коли я думав, що вже все побачив, і вже нічого не могло статися…
То натрапив на фото, яке змінило просто все.
Це фото перевернуло догори дриґом всю цю історію.
Одна дівчина, з якою я обідала в офісі, написала мені:
«Слухай, ми переглядаємо фото кузена твого хлопця,
і він дуже схожий на Хорхіто».
Я відповіла: «Правда? І знаєш, що найцікавіше?
У Вільяма є близнюк, зовсім не схожий на нього».
Вона каже: «У Хорхіто те саме».
Я запитала: «У тебе є фото Хорхе з його братом-близнюком?
Я скину фото Вільяма вже з його братом-близнюком».
Коли я побачила обидва ці фото на телефоні, то скрикнула:
«О Боже. Це ж дві пари близнюків, однак вони…»
-Переплутані. -«Переплутані».
Проблема вже була не одна.
-Їх було вже дві. -Дві.
Одна — більша, ніж ми думали.
Я негайно відправила їх Лаурі й написала:
«Це дві пари близнюків, яких поміняли місцями».
Я був шокований. Це було справді щось неймовірне.
Мені не вірилося в те, що я бачив,
бо на цій світлині був хтось ідентично схожий на мого брата.
Я без упину дивився на цю світлину й міркував:
«Хто це?»
Хтось написав у коментарі:
«Брати-нерозлийвода». Але там було написано «брати».
Тоді я став думати: «Тут щось не так.
Що це таке? Паралельний світ? Задзеркалля?»
Не знаю. Я був геть спантеличений.
Мені навіть сяйнула така думка:
«Моє життя — це фарс. Щось тут не так».
Бо я не знав, хто вони такі. Я був спантеличений і шокований.
І ми почали ставити низку питань
стосовно речей, які можуть указувати на те, що вони брати.
Близнюки.
І що їх із певної причини розлучили.
Тоді ми, звісно, починаємо порівнювати дати народження.
Але дещо не збігалося, як-от місце народження.
Вони народилися в Сантандері.
Але я не розумів. Як це вони народилися в Сантандері?
ДЖАНЕТ: ХОРХЕ НАРОДИВСЯ В САНТАНДЕРІ?
ЛАУРА: ДУМАЮ, У БОГОТІ ДЖАНЕТ: ТОЧНО?
Лаура сказала мені: «Ні, він народився не в Сантандері».
І я така: «Провал. Ні».
Тоді я запитала свого хлопця:
«Ти не знаєш, чи їх часом із якоїсь причини не привозили до Боготи?»
Він сказав: «Думаю, привозили. Я спитаю Вільяма».
ЛА-ПАС САНТАНДЕР, КОЛУМБІЯ
Усе, Кончіто.
Мене звати Вільям Каньяс Веласко.
Джанет часто відвідувала м'ясну крамницю, у якій я працював.
Я почав усе аналізувати й ставити собі ті самі питання, що й Джанет — мені.
Ми почали досліджувати,
адже я завжди вважав, що народився в Сантандері
й виріс у Сантандері.
Виявляється, я народився в Сантандері, а тоді мене привезли до Боготи.
Я подзвонив своїй тітці й запитав:
«Тітонько, ти не знаєш, у яку лікарню мене були привезли в Боготі?»
І вона мені каже:
«Знаю. Тебе були привезли в "Матерно Інфантіль"».
Джанет отримала інформацію про інших близнюків — де вони народилися.
Вони народилися в Сантандері,
але виявилося,
що один із них у Сантандері захворів,
бо вони народилися на сьомому місяці.
Тож одного з близнюків привезли до Боготи дуже хворим,
і він прибув у ту саму лікарню, «Матерно Інфантіль».
Коли ми це дізналися,
то зробили висновок: «Сто відсотків. Це точно сталося в лікарні.
Уже все ясно».
Я прийшов додому. Удома був Карлос.
Дивився собі телевізор. Я прийшов.
Я Карлос Альберто Берналь Кастро. Мені 34 роки.
Я говорив по телефону, аж тут з університету приходить Хорхе.
Сказав класти слухавку, треба поговорити.
А я знаю, що Хорхе трохи… Не трохи. Він ще той жартівник.
Любить підколоти.
Тож я спитав, про що йому треба поговорити, бо я зайнятий.
Я такий: «Як ти, Карлосе? Усе добре?
Ти віриш у мильні опери?» Він запитав: «Що сталося?»
Серйозний, як і завжди.
Я спитав: «Що сталося? Скажи ясно».
«Ти віриш у мильні опери?» Він каже: «Ні».
Я сказав: «Я тобі дещо покажу, а ти скажи, що про це думаєш».
Я відказав: «Що? Хорхе, відчепися. Я зайнятий, скажи, і все».
«Бо після цього твоє життя зміниться».
Я казав це сміючись, але в глибині душі я був серйозним.
Я знав, що йому кажу.
Я відкрив свій фейсбук і показав йому сторінку Вільяма.
Я показав фото, а він закрив обличчя руками
й засміявся, сприйняв це як жарт. Каже: «Цей чувак дуже схожий на тебе».
Я спитав: «Тобто "двійник"?»
«Не знаю, що могло статися, може, у тата був ще один син на стороні».
Я додав: «Я ще не показав тобі найкращу світлину».
Ми дійшли до світлини, де він був іще з кимось,
з іншим хлопцем,
і в мене стався шок.
Щойно він побачив це фото, перестав сміятися.
Став мене питати: «Де ти це взяв? Хто вони такі?»
Хлопець, схожий на мого брата, був на фото
біля хлопця, геть схожого на мене.
На цьому скінчилися веселощі, скінчилися жарти, я пішов у свою кімнату.
І там почав своє розслідування.
Мене охопила ностальгія.
Я заплакав.
Я повернувся до кімнати Хорхе. Обійняв його. Сказав, що дуже його люблю.
Це був дуже незвичний жест із мого боку.
Я робив таке лише напідпитку.
Я вперше тверезий сказав йому, що люблю його.
Він сказав: «Усе. Хай буде, як є.
Не починай розслідувань. Не треба цього всього.
Хай на цьому буде все».
Я відразу зрозумів, що якщо когось і підмінили, то мене.
Фізично мій брат дуже схожий на мою сестру,
він дуже схожий на мою матір, і водночас
я завжди відрізнявся від них.
Звичайно, найбільше мене лякала думка,
що моя родина з Боготи відмовиться від мене.
Що вони скажуть: «Ти більше не наша дитина.
Ти не син Люс Маріни. Тому тобі нема тут що робити».
Були питання, які важко було поставити, та відповіді,
які ще важче прийняти.
Адже було непросто прийняти,
що я не брат тим, чиїм братом я себе вважав,
а також не син людини, якою захоплювався найбільше у світі.
У глибині душі я знав, що продовжу розслідування. Він не хотів,
але я бажав докопатися до суті
й дізнатися, що відбувається.
Часом ми з Лаурою думали:
«А якщо все це закінчиться трагічно?
Якщо хтось із них укоротить собі віку?»
Зважаючи на все це, для нас це було… жахливо. Чесно.
«Коли я встигла в це вплутатися? Я не повинна була нічого питати.
Не треба було лізти».
Тому що ми не знали, що буде далі.
Не знали, як вони відреагують, коли побачаться й познайомляться.
Сім'ї! Я багато думала про їхніх матерів.
Я розповіла своєму чоловікові неначе якусь плітку:
«Ти уяви, що сталося».
А він мені: «Як ти смієш казати, що їх поміняли?»
Я відказала: «Поглянь на докази й фотографії».
Він наполягав, аби я нічого не робила, бо може статися щось погане.
Що я можу змінити чиєсь життя, не маючи на це права.
Так, він мав рацію, звісно. Але ні, я… пішла далі.
Після другої світлини я вирішив зателефонувати Джанет
і попросити в неї номер телефону ідентичного зі мною хлопця.
Я дуже добре пам'ятаю,
що коли телефон задзвонив, я навіть не знав, як із ним розмовляти.
Серце виривалося з грудей,
бо я знав, що по той бік буде мій двійник,
але не знав, як він буде говорити й що він мені скаже.
Я знав, що це він. Підняв слухавку.
Такий кажу: «Привіт, друже! Як ся маєш?»
Коли я почув його голос, то на мить подумав,
що ми не ідентичні.
Відчув, що розмовляю з іншою людиною, яка не є мною.
Він говорив дуже м'яко, на кшталт: «Привіт, як справи?
Я Вільям, продавець із м'ясної крамниці. Мені показали твої світлини».
І раптом я випалив: «Слухай, де ми можемо зустрітися?
Довкола вже дуже багато збігів,
і я хочу зустрітися з тобою, аби з'ясувати, що відбувається».
Я відповів: «Звичайно! Де?»
«Церква Лурдеса, добре? Знаєш?»
«Так. Я знаю, де це».
І я кажу: «Гаразд. Можеш ввечері? Десь о дев'ятій?»
«Авжеж».
Тоді він сказав мені, що може зустрітися зі мною пізно ввечері.
Я уточнив: «Ти будеш сам?» Він відповів: «Так, я буду сам».
Я сказав: «Добре, тоді я теж буду сам». Запевнив.
Я подумав: «Подзвоню Карлосу й скажу, що йду на зустріч із ними,
може, він схоче піти зі мною».
Кажу: «Як ся маєш? Я йду сьогодні на зустріч із ними. Ходи й ти».
Пам'ятаю, він сказав: «Я казав тобі дати цьому спокій».
Ну але… Я вже домовився з ними про зустріч.
Він сказав, що йде на зустріч
з одним із них, і спитав, чи я хочу піти з ним.
Я відповів: «Ні, не можу. Працюю над науковою роботою.
Не зможу піти».
Та річ була не в тім, що я не міг, а що не хотів.
Він сказав: «Я не піду, і тобі не слід».
А я йому: «Ходімо, нічого не станеться».
«Ні, я не піду. У мене справи, я зайнятий».
Коли він вирішив зустрітися з ними,
я не хотів, не хотів стикатися з новою дійсністю.
Не хотів поставати перед цією ситуацією.
Боявся, що мене відкинуть.
Коли він наполягав на зустрічі,
я, звісно, не міг утримати його від його рішень,
тож сказав йому: «Я тобі довіряю, лиш будь обережним і тримай мене в курсі».
Я Вільбер Каньяс Веласко. Я народився у Велесі, Сантандер.
Виріс у Ла-Пасі з Вільямом.
Він казав, що ми однояйцеві близнюки.
Вільям працював у Кеннеді. Він подзвонив і попросив приїхати, сказав, це нагально.
Я прийшов у крамницю. Привітався.
І тоді він мені показав фото одного хлопця,
ідентично схожого на Вільяма.
А поруч із ним був ще один хлопець,
геть схожий на мене. І дівчина.
Я зміг сказати лиш одне: «Вільяме, ти мій брат до самої смерті,
і ніщо цього не змінить».
Це все, що я йому тоді сказав.
Бути близнюками, окрім фізичної схожості, —
це немов мати двійника по крові, по мисленню, по смаках.
І я ніколи не відчував цього у Вільбері.
Ми завжди сварилися.
Батьки старалися одягати нас в однакові речі.
Але ми не були схожі один на одного. Ми ніколи не розумілися.
Коли ми сварилися, у душі я відчував:
«Я хочу, аби в мене був хтось, ідентичний зі мною».
Я відчував,
що мій близнюк має бути, як я.
Ми з Хорхе мали різні смаки. Не любили ділитися пережиттями.
Він любив баскетбол, а я люблю футбол.
Йому подобається хіп-хоп і реп, а мені — рок.
Тож ми щоразу розходилися дуже різними шляхами.
Дзвоню Вільберу й кажу:
«Вільбере, я призначив зустріч із тим моїм двійником».
А він мені відказує: «Вільяме, ти мій брат до самої смерті,
але я не піду з тобою».
Я сказав: «Навіть якщо ти не йдеш, я все одно піду».
Коли він побачив, що я от-от піду,
то сказав: «Зачекай, я з тобою».
«Я хвилююся, що ти їдеш сам, а всюди небезпека.
Це може бути постановка».
Аби пограбувати його, ніколи ж не знаєш.
Я дуже з цим обережний.
Ми взяли таксі й поїхали до площі Лурдеса.
Очевидно, у таксі ми всю дорогу саме це й обговорювали.
Як воно все буде, з ким я зустрінуся.
Мені здалося, що шлях до церкви Лурдеса тривав цілу вічність.
Здавалося, що вона дуже далеко, бо я дуже задумався, нервував, переживав.
А Вільям белькотів без упину. Як папуга, не закривав рота.
Я подумав: «Ми не знаємо, який він. Як ми його впізнаємо?»
Коли я йшов до Лурдесу,
натрапив на свого хорошого друга ще з університету.
І привітався з ним.
Сказав йому: «Чуваче, сталося так і так. Підеш зі мною?»
І почав розповідати йому історію.
Я ще не пояснював цієї історії так лаконічно, як тоді — за три квартали.
І він пішов зі мною.
Ми прибули на площу Лурдеса.
Ми стояли, розмовляли, і я ніколи не забуду те, що він сказав.
Це було щось на кшталт: «О, він іде, я вже його бачу.
Я вже тебе бачу». І ми обидва розреготалися.
Я тихо запитав свого друга: «Я ззовні отакий?»
Він відповів: «Так, отакий».
«У мене отака ходьба?» «Точно така сама».
І ще я зрозумів, що Вільям прийшов із братом.
Вільям не прийшов сам.
Він прийшов із Джанет і Браяном — своїм кузеном.
Я тоді чомусь… Я дуже здивувався, коли його побачив.
Сказав: «Ага,
ти привів й іншого». Я мав на увазі Вільбера.
Він відповів: «Ти теж прийшов не сам». І ми засміялися.
Поглянь.
У Вільяма світліша шкіра.
Так, він світліший.
-Через холод. -Холод.
-Це неймовірно. Боже! -Саме так.
Надзвичайно.
-Що? -Він дуже схожий на Вільяма, коли…
-Просто він був… -Волосся…
Він нині постригся.
-Бо інакше… -Довге.
-Справді? -Але, гадаю, якби я не постригся, був би…
З отакою бородою.
Коли я побачив цю людину, схожу на мене як дві краплі води,
то в мене відняло мову.
Я привітався з ним,
і це був не стільки обмін словами,
як обмін
емоціями.
Коли я дивився на Хорхе, то сміявся.
Я дуже сміявся,
бо фізично він був геть схожий на Вільяма.
Це був сміх, регіт, зовсім, як у Карлоса. Я ніколи цього не забуду.
Ні, я бачу тебе й немовби дивлюся на свого брата.
-Однаковий сміх! -Лише бракує окулярів.
Я побачив, наскільки він схожий на Карлоса,
і це найбільше мене вразило.
Бо ми не бачимо себе, у нас немає дзеркала 24 години на добу,
аби знати, як ми поводимося, як жестикулюємо, як рухаємо руками.
Повірити не можу.
На противагу, за Карлосом я спостерігаю 25 років.
Тому я знав кожен Карлосів рух і бачив, як він їх робить.
Я не певен, що краще: те, що сталося, чи перестрітися на вулиці.
Це лякало мене ще трішки більше.
Це якось заполонило мою увагу, більше, ніж те, що я бачив самого Вільяма.
Боже…
А я далі дивлюся на нього.
Ось вона, частина, якої бракувало, аби ми нарешті зрозуміли, що сталося.
Бо в певний момент Вільям сказав:
«Мене новонародженого привезли сюди, до Боготи».
Тебе не привезли, тебе забрали.
-Яка у вас група крові? -Однакова.
Ми сміялися.
Пам'ятаю, ми з Вільямом сфотографувалися.
І ще пам'ятаю,
Вільбер сказав: «Тепер я хочу познайомитися зі своїм близнюком».
У якийсь момент стали питати: «А де Карлос?»
Кажу: «Він зайнятий, удома». Авжеж, я не казав, що йому дуже кепсько.
Мені стало цікаво, і я сказав: «Я хочу познайомитися з Карлосом.
Можемо піти?»
Хорхе дзвонить Карлосу й каже: «Ми їдемо до нас».
Я відказав: «Чому вони їдуть сюди? Ми не домовлялися.
Я не хочу з ними знайомитися, не хочу нічого про це знати».
Раптом дзвінок у двері.
Я такий: «Бляха. Дідько, вони тут».
Хорхе постукав у двері,
а Карлос не хотів відчиняти.
Ну й ну.
Там усередині він засміявся й сказав: «Ні, я не відчиню».
Тоді хто відчинятиме? Усе, давай!
Я не хотів відчиняти двері перед дійсністю.
Він далі сміється. Боже!
Ну й ну!
Коли я нарешті познайомився з Карлосом, глянув на нього,
то побачив відображення Вільбера.
У тому, як він сміється,
як він схопився за голову, дивуючись тим, що відбувається.
Я збирався вдягнути сірий худі. Майже вдягнув був.
У мене був шок.
У мене є брат, як я. Ніби бачу себе в дзеркалі.
У той момент було трохи
сміху, жартів, нервів, дискомфорту.
Можна навіть сказати, щастя, так?
Бо знайти людину,
яка фізично така ж, як і ти, — це ж дуже цікаво, правда?
І тим паче в нашому віці, а нам було по 25 років.
Я почувався обдуреним, адже
я виріс без свого брата.
Мені казали, що мій брат — Вільям.
А потім через 25 років з'являється людина, яку я ніколи не бачив,
і він мій близнюк?
Мені стало сумно,
бо мені б хотілося вирости з ним,
з моїм братом, моїм рідним братом, Карлосом.
Але й із Вільямом також.
Бо хоча Вільям і не є моїм кровним братом,
він виріс зі мною, і я дуже його люблю, як брата.
А ось і монстри.
-Як ти, красунчику? -Усміхнися, Вільбере.
-Природно. -Усміхнися.
-Ти вже тут, брате. -Позичу його на мить.
-Звісно. -Звісно.
Талант проявляється.
Красунчик.
Після нашої зустрічі ми почали балакати про те,
що нам хотілось би розповісти публічно, що з нами трапилося.
І ми дійшли згоди, що потрібно шукати телеканал,
бо я знаю, що їм захочеться зніматися з нами.
І нам удалося зняти сюжет на каналі «Караколь», у шоу «Сьомий день».
Тоді нашу історію вперше показали по телебаченню.
СЬОМИЙ ДЕНЬ
Без сумніву,
це була одна з найнезабутніших історій, яку ми розповідали в «Сьомому дні».
У якийсь момент у реанімацію дитячої лікарні «Матерно Інфантіль»
випадково привезли…
Я Хуан Ґільєрмо Меркадо, журналіст.
І репортер, який завжди шукає незвичайні історії,
хроніки, людські пережиття, розслідування.
Мене завжди заносить в історії про возз'єднання.
Пам'ятаю так чітко, ніби це було вчора.
Продюсерка й режисер шоу сказали:
«Хуане, є історія про дві пари близнюків,
яких поміняли при народженні,
і які знайшли один одного через 25 років».
Я сказав: «Це відбувається в країні магічного реалізму,
але тут можна сказати,
що реальність перевершила вигадку».
Неймовірна й, може, безпрецедентна історія двох пар однояйцевих близнюків.
Один брат із кожної пари поїхав додому не до тієї сім'ї.
Вони обидва були в одній лікарні.
Їх поміняли, і вони поїхали додому разом.
Тут і починається наша історія.
-Привіт. Ласкаво просимо! -Дякую.
-Привіт, Джіджі. -Привіт. Щиро дякую. Хорхе.
-Карлосе. -Карлосе. Уже неправильно почали.
Я побачив його фото, на якому він був зі своїм братом,
геть схожим на мого брата.
Як і глядачі, я почав сміятися,
коли побачив фото Вільбера, мого близнюка.
Коли він побачив фото, то перестав сміятися.
Жартам кінець.
Ви вже звикли до цього.
Ви двоє, що в окулярах, виросли разом як близнюки, але не є ними.
«НАС ПОМИЛКОВО РОЗЛУЧИЛИ»
Так, нас називають різнояйцевими близнюками.
Звісно. Просто горох із капустою!
ГРУДЕНЬ 1988 РОКУ
Ми знали, що двоє близнюків народилися в Боготі,
а двоє інших — у велеській лікарні в регіоні Сантандер.
Ми шукали записи актів цивільного стану й медичні реєстри.
І знайшли записи Люс Маріни Кастро, матері близнюків із Боготи.
Їх було важко дістати, бо лікарню закрили.
Лікарня була закрита, навіть перебувала в руїнах.
З медичних записів ми дізналися, що вони народилися недоношеними
й що вони справді народилися на сьомому місяці.
І ми підтвердили, що мама іншої пари, Ана Деліна,
народила у велеській лікарні 22 грудня о 22:00 годині.
Можна сказати, що в 1988 році
відстань між місцями народження двох пар близнюків
у Сантандері й Боготі могла складати від 12 до 14 годин дорогою.
Один із сантандерських близнюків був хворий.
У суботу вранці, близько восьмої ранку, лікар сказав мені:
«Один із малюків хворий».
Я запитала: «Що з дитиною?»
Він каже: «Він плаче й плаче й ще ні разу не випорожнювався.
Треба везти його до Боготи».
Лікар спитав: «Хтось може поїхати з ним?»
Приїхала моя мама, і він відправив дитину з нею.
Бабуся привезла хвору дитину до Боготи.
Але поки він був у лікарні, його доглядала тітка.
А в неділю моя сестра, яка була в Боготі,
навідала його.
І потім малюка моїй сестрі й віддали.
Вона відправила маму і його додому.
Вона віддає його бабусі,
і бабуся повертає його, виписаного з лікарні, додому в Сантандер.
Їй дали не ту дитину.
А вона цього не помітила. Авжеж. Це ж новонароджені.
Вона взяла свою дитинку, відвезла її в Сантандер,
віддала матусі, а та теж не помітила, що це інша дитина.
Малюка, який народився в Боготі,
привезли в Сантандер й охрестили як Вільяма Каньяса Веласко.
І з іншого боку, малюка, який народився в Сантандері,
привезли до Боготи, і він лишився з цією сім'єю, у цім місті,
і його охрестили як Карлоса Альберта Берналя.
Нелегко одного дня прокинутися й збагнути, що твоє життя — брехня.
Відчуваючи, що жив чужим життям,
або що хтось інший жив так, як мав би жити ти.
Яким був психологічний вплив
на близнюків,
життя яких поміняли?
А на їхніх братів і сестер? І хто відповідальний за те, що сталося?
Ми попередньо проаналізували ситуацію
й побачили, що справді залишилися запитання без відповіді.
Бо це проблема не просто психологічна чи емоційна,
але й правова.
Ідеться про батьків, про сімейне середовище, життєві історії.
У цьому випадку їх у них відібрали проти їхньої волі,
і вони змушені були спадкувати обставини, які не були їхніми.
Народження цих дітей відбулося в медичному закладі,
і їм мали надати допомогу, яка необхідна при пологах.
У цьому випадку, пологах близнюків. А їм її не надали.
РЕСПУБЛІКА КОЛУМБІЯ СУДОВА ГІЛКА ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ
Мабуть, найважливіше питання, яке ми собі ставили, —
чи можна дізнатися, що трапилося в лікарні.
Як відбувся цей великий обмін дітьми?
Оскільки це високоспеціалізований медичний заклад,
там народжувалося багато дітей.
Було багато роботи.
Приїжджало багато батьків з усієї країни.
Іноді доводилося класти двох дітей в одне ліжечко або в один інкубатор.
А коли народжуються близнюки,
їх позначають «близнюк один», «близнюк два» і «дитина таких-то…»
Дитина з Боготи, яка могла потрапити тут у педіатрію, —
це близнюк два, згідно з медреєстром.
Може бути,
що з одного з дітей злетів браслет,
і про це не повідомили.
Чесно, не знаю,
що могло трапитися при обміні близнюків.
Частково тут було сказано, що обмін був ненавмисним.
Схоже, були певні зовнішні обставини, якийсь несподіваний випадок.
Наскільки я розумію, одне з немовлят народилося дуже хвореньким
і потребувало кисню.
Того малюка перевели до педіатрії.
Другий залишився з мамою.
Міг злетіти браслетик,
однак медсестра чи лікар, чи ще хто там повинен запитати:
«У цієї дитини впав браслетик, а їх тут двоє, то хто є хто?»
Інакше це не могло статися.
Думаю, такий великий обмін ніколи не робили навмисно.
Ніколи.
Скільки дітей прийняли за ці роки в такому великому закладі?
І скільки разів таке трапилося?
Скільки людей перебувають у такій же ситуації, не знаючи про це?
Тому ми хочемо офіційно заявити,
що ніхто з нас тут не причетний до того великого обміну.
Це трапилося й… На жаль, це трапилося.
Неможливо заперечити, що це трапилося в «Матерно».
У цім випадку частина проблеми, скажімо, юридичної, — це те, що ніхто
не хоче відповідати.
Сторони, до яких було подано позов,
усі вони так чи інакше заявили:
«Це не до мене. Мене це не стосується».
Здається, це були Різдвяні свята. Сезон вечірок.
Контроль був не дуже.
Медичний персонал трохи неуважний,
адже Різдвяні свята.
У результаті розслідування Хуана Ґільєрмо
я зрозумів, що народився не в Сантандері,
а тут, у Боготі.
І тут відбувся обмін. Мене перевезли з Боготи в Сантандер.
І саме там я виріс.
У місці,
де я не мав рости.
Він був іншим.
Я ніколи не розуміла,
чому вони не схожі.
Я піклувалася про нього, поки він…
Поки він не виріс.
Поки ми не дізналися правди. І досі піклуюся про нього.
Досі піклуюся.
Тоді я запитав про батьків.
Хорхе каже: «Моя мама…
вона померла десь чотири–п'ять років тому.
Мій батько не жив із нами, але він також помер».
Не пізнати мою маму з Боготи —
це для мене було дуже важко, бо я б хотів,
аби вона принаймні привіталася зі мною, обійняла мене, адже…
Вона була моєю кров'ю.
Для мене найважче було знати,
що людина, якою я захоплювався найбільше в житті, біологічно не моя мати.
Що людина, якій ти зобов'язаний усім, чим ти є,
не твоя мама, у ній не твоя кров.
Емоційний шок, шок самосприйняття.
Нелегко, коли за одну секунду
все, чим ти себе вважав,
так чи інакше, уже тобі не належить.
Ти відчуваєш, що вкрав життя.
Відчуваєш, що ти навіть
украв чиєсь щастя.
Я замкнувся
у якомусь… у світі, де жив тільки я, де існував тільки я.
Я намагався прояснити багато запитань, багато загадок.
Що було б, якби я ріс там?
Що було б, якби моя мама з ними познайомилася?
Як вона б відреагувала на мене? Чи прийняла б вона Вільяма?
Вільям і Карлос мали глибокі психологічні пережиття
через цю ситуацію.
Карлос, який виріс у Боготі, але народився в Сантандері,
не хотів визнавати своє походження із села.
Вони виросли в сільській місцевості,
де історично були присутні озброєні групи,
як партизанів, так і ополченців, а всіх їх фінансували наркотрафіканти.
З'їздити в Сантандер було дуже складно,
бо майже ніхто не знав, які внутрішні битви точилися в моїй душі.
Аби навіть усміхнутися тим, кого я не знав,
або обійняти когось, хто не викликав у мене жодних симпатій.
Він не хотів їхати в Ла-Пас.
Ні відвідати свою маму.
Він не хотів визнавати її своєю біологічною матір'ю.
-Аніто. -Ласкаво просимо. Як справи?
-Вітаю, сину. -Я казав, що приїду.
Коли він уперше поїхав у Сантандер, то йому здалося, що це дуже далеко.
Йому там було некомфортно.
Може, через брак довіри до моїх братів і сестер,
до моїх мами й тата.
Це дуже делікатне питання, тому що 25 років
він був упевнений, що його сім'я, мати й батько тут, у Боготі,
а коли він дізнався, що це не так,
то для нього це було дуже складно.
КАРМЕЛО Й АНА ДЕЛІНИ БАТЬКИ ІЗ САНТАНДЕРУ
Він не зватиме мене мамою, але я це розумію. Він виріс в іншій сім'ї.
Він не зватиме мене мамою.
Те ж із Вільямом.
Якби його мама була жива, він би теж не звав її мамою.
Я це розумію.
Він може все прийняти.
Може визнати, що моя мама — це його мама, але…
Йому важко, бо в Боготі в нього була мама, що його виховала.
І коли сеньйора Люс Маріна померла, він дуже через це страждав.
Він оплакував утрату своєї матері.
Ми всі це розуміємо,
бо батьки не ті, які тебе привели на світ, а які виростили.
Він побачив
іншу жінку як свою маму, і хоча це його справжня мати,
йому важко пристосуватися й прийняти це.
Вільяму було боляче.
Це був біль, майже як траур, який він починав відчувати через те,
що не пізнав своєї біологічної матері.
Він дуже страждав.
Він сказав: «Ну, інші, можливо, Карлос, зміг побачити своїх батьків
і знає своїх біологічних батьків,
тобто моїх названих. А я ні».
Що таке, Вільяме?
Нічого, просто вийшов подихати. Мене найбільше все це приголомшило, але…
Усе, не розкисай.
Я плачу, бо не зміг познайомитися з їхніми батьками як зі своїми рідними.
Це було неможливо. Але…
Але така Божа воля. Усе гаразд.
Для Вільяма це був мегаудар.
Коли він дізнався, що його справжні батьки померли,
йому подавали їжу, а він не їв.
Вільяму стало дуже сумно
через розуміння того, що він виріс у чужій родині.
Авжеж, він почав такий собі переоблік.
Каже: «Звісно, я не схожий на своїх братів.
Я чужий у цій сім'ї».
Вільяме, чи відчуваєш ти, що це змінило твоє життя?
Не те щоб я плакав,
бо відчуваю, що я не їхній брат чи вони вже не мої брати,
тут більше йдеться про адреналін.
Я добре пам'ятаю, що два чи три дні
мені не вдавалося спокійно заснути.
І також було важко,
коли родина й близькі мені люди почали про все дізнаватися.
Вони приходили поговорити про це, мовляв:
«Це правда, що ти не син сеньйори Ани із Сантандеру? У тебе є інша мама?»
Для тітки, яка забрала дитину з клініки в Боготі,
це було жахіття. Звичайно, вона думала:
«Це моя провина. Я взяла малюка, який не був дитиною моєї сестри.
Тому це все моя провина». Вона теж стала дуже кепсько почуватися.
Боже, коли вона розповіла мені цю новину, я плакала. Ні, ридала, мов перед смертю.
Бо думала: «Мій Чінільйо мене відкине.
Піде від нас».
Я думала, що він покине нас самих.
Слухай, Карлосе, це всі мої брати, так?
Вони твої, але також і мої, правильно?
-Так. -Так, брате.
Коли я дізнався, що сталося, для мене це було дуже важко.
Альсіра, Вільбер, Ефраін, Едгар і…
Ансельмо.
Я думав, що можу його втратити.
Що він може піти від нас, поїхати собі, і…
Я би втратив брата, який найбільше мене розумів
і любив. Ми були дуже близькі.
Кажуть, є ще один брат.
Який він?
Я подумав, а що, якщо він
якийсь пройдисвіт із вулиці або шахрай.
Я багато про це думав.
-Ні, це сльози щастя. -Дякую.
Я ніколи не думав…
-Хорхіто, ходи, ти теж мій брат. -Давай.
Бачити все це в той момент було дуже важко для мене.
Бо я не хотіла, щоб із кимось сталося щось погане.
Чесно, це було дуже неочікувано.
Уся інформація надходила до нас по крупинках, так просто сталося.
Я не хотіла, щоб у певну мить хтось постраждав.
Я бачила, який сумний Вільям, а також його родина,
дехто відчував провину.
У певну мить я сказала Лаурі: «Не треба було нам цього робити».
Сеньйоро, я знаю, що у вас усе це викликає бурхливі емоції.
Але як ви це пережили?
Ну, мені
спершу було дуже сумно
знати, що мій син був…
Я виховала людину, яка не була моїм сином…
З усіх моїх дітей
я любила його найбільше.
Бо він мене просто обожнював.
І завжди був зі мною. Куди я, туди й він.
Так чи інакше, їй стало сумно, вона почала плакати.
Я кажу їй: «Мамо, не плач.
Або плач і відпочинь, бо якщо поплачеш, схочеш відпочити.
Проте не думай, що тепер я піду до іншої сім'ї».
Я запевнив її: «Ні, мамо. Я тут.
І робитиму тут усе, у чому буде потреба,
і ми працюватимемо, щоб рухатися вперед.
Якщо раніше я піклувався про тебе, стараючись на 50%,
то тепер я піклуватимуся про тебе вдвічі чи втричі сильніше».
Що ти відчуваєш?
Серце виривається.
Виривається.
Коли я познайомився з ними, Аніта мене обійняла. І помолилася за мене.
Можна сказати, що я був спокійний,
бо в мене все життя була мама.
Дивовижна.
Представиш їх, Вільбере?
Карлосе, це мої батьки. Твої батьки.
Коли Кармело обійняв мене, виникли змішані емоції,
бо я вперше в житті відчув батьківські обійми.
Кармело був заввишки метр дев'яносто. Колишній військовий.
І бачити, що в такої сильної людини
вперше вибух емоцій через сина…
Благослови тебе Боже, дорогенький сину. Нехай Господь благословить тебе
й завжди буде з тобою, мій дорогий і улюблений сину.
Якось хтось спитав мене, чи я сумую за батьком.
Я сказав: «Неможливо сумувати за тим, чого не було».
Правда? Але відчути батьківські обійми — для мене це було щось нове.
Це було нове відчуття, унікальне відчуття.
Знадобилося 25 років, аби зрозуміти, що це таке.
А ще це неабияк мене зворушило.
Кажуть, без батька — напівсирота,
а без мами… Самі знаєте це прислів'я.
Але я вперше відчув теплі батьківські обійми.
І мене це абсолютно…
накрило в духовному плані.
Не плач. Така Божа воля, гаразд?
Хоча ми дуже різні з дитинства, з підліткового віку,
він мій брат.
У ту мить, коли я потиснув руку Вільяму,
то відчув у ньому харизму, хорошу енергію.
Тоді я ще більше побачив в ньому себе й одразу відчув між нами іскру.
Я відчув, що крім віднайденої правди
я знайшов свого справжнього брата.
На прощання ми обійнялися, і я сказав: «Я дуже тебе люблю». І він теж.
У той день ми познайомилися.
Я побачив реакцію Карлоса.
Карлос іноді носить маску жорсткого хлопця,
однак я знаю, що всередині він іноді вразливий.
І я помітив, що його, скажімо так,
розриває на шматки, що йому стало кепсько. І…
Бо він вважав, що втрачає мене.
Знаючи, яким є Хорхе, я раптом злякався,
що він захоче мати зі мною
геть незвичні стосунки.
Через наші вподобання, наші пріоритети, через наші пристрасті.
Тоді я порівняв себе з дитиною, яка має іграшку, але не користується нею,
і тут хтось її забирає.
Мені не хотілося втратити брата.
Я боявся, що йому буде краще з Вільямом, ніж зі мною.
Що він скаже: «Ти вже мені не брат.
Я своїм життям ділюся з Вільямом, і тобі його не замінити».
Доброго дня!
-Як ся маєш? -Добре. Ви однаковісінькі!
Ага.
Ви як дві краплі води.
Мені завжди намагалися зробити таку ж зачіску, як у мого брата,
але ми не були схожі.
-Тобі теж, Хорхе? -Що?
Тебе намагалися стригти так само, як Карлоса?
Звісно.
Насправді
мама водила нас до стажистів,
і найпростіше було постригти нас налисо, тоді нам довго не треба було стригтися.
А коли ми виросли, у кожного з'явилася своя зачіска,
от тоді в нас із Карлосом почалося розрізнення.
Кожен утверджує свою особистість.
Але в дитинстві ви ходили до…
На безкоштовні стрижки в початківців.
Що? Ми схожі чи ні?
-Ідентичні. -Дві краплі води.
Так.
Ми з Вільямом стали ділитися життям, однаково одягатися.
Робити багато що, що з Карлосом…
Якби я його спитав, може, він би й погодився,
але я не питав, адже він був дуже серйозний. Я просто не питав.
Кортіто пасує на Тобона, віддає в центр… Гол!
Карлос почав вітатися зі мною серйозніше. Грубіше.
Бо він кепсько почувався, йому було боляче.
Я хотів, щоб йому стало краще. Думав, аналізував.
Я запитував себе: «Що я можу зробити, щоб йому стало краще?
Аби він зрозумів, що він і далі важливий для мене, що я його люблю?»
Бо він і далі був моїм братом.
Немає нічого кращого, ніж набити його поруч із татуюванням моєї мами.
Я зарезервував це місце для татуювання моєї сестри.
Але через те, що сталося, я захотів віддати це місце Карлосу.
Я бажав, аби він відчув, що він і далі частина мого світу.
Щойно він побачив тату, то зрозумів це,
і певним чином його ставлення змінилося.
А ще я відчуваю, що це певним чином допомогло йому прийняти Вільяма.
Коли я познайомився з Вільямом,
скажімо, існували певні відмінності,
існували розбіжності з обох сторін.
Я говорив про те, про що він нічого не знав.
Я не ставив себе на місце Вільяма.
«Ти виріс у місті, у тебе привілеї.
Ти б не зміг вирости в селі».
Він твердив, що мені було б заважко рости в селі.
І таке було з обох сторін.
З часом ми навчилися слухати й розуміти,
що кожен із нас виріс з плюсами й мінусами.
Зараз у нас дуже хороші стосунки.
Я хрещений батько його сина. Ми подорожуємо вдвох.
Наші стосунки дуже теплі.
Хоча в нас із Вільямом і немає жодного біологічного чи цивільного зв'язку.
З днем народження тебе
З днем народження, з днем народження З днем народження тебе…
Я ходив до них додому.
Ходив до м'ясної крамниці. Ходив додому до Карлоса й Хорхе.
І почав чітко розуміти,
що вони належать до двох дуже різних місць у Колумбії.
Одна пара виросла в Боготі.
Наприкінці 1980-х, коли трапився цей обмін,
це місто було важким, жорстоким.
Богота була одним із флангів війни.
Можливо, це був найпохмуріший період в історії столиці.
Місто, у якому був легкий доступ до освіти, до охорони здоров'я,
але й місто, де люди щодня боролися за кусень хліба.
Так було й з близнюками з Боготи,
які росли в сім'ї,
де мати, глава сім'ї, саме це й робила.
Ходила щодня на роботу, аби забезпечити свою сім'ю,
двох хлопців і старшу сестру.
Це був скромний дім.
Без розкошів.
Але так, я це завжди твердитиму, було багато любові.
Моя мама вічно казала:
«Мені не потрібен чоловік, щоб їх виховувати, сама можу.
Це важко. Мені доводилося працювати на некваліфікованих роботах».
«Іноді доводилося думати,
як укласти вас спати хоча б із підсолодженою водою й хлібом».
Вона завжди піклувалася про нас сама.
Виростила трьох дітей.
Завжди з налаштуванням
і характером, націленим на те, щоб ми вчилися, аби заробляти на життя.
Це справжній фемінізм.
Одним своїм прикладом вона вчила нас бути людьми,
особистостями.
Якщо вона приходила додому після прибирання будинків
і ще мусила йти стерегти машини чи прати одяг,
аби задовольнити наші базові потреби,
то вона це робила.
Хоча в нас не було батька,
вона намагалася дати нам усе найкраще.
Вона завжди була дуже люблячою.
Дуже приязною.
Хоча в мами в самої нічого не було, вона…
Вона робила людям послуги, не маючи нічого…
Робила їх, не чекаючи нічого натомість.
Багато разів вона, авжеж, не отримувала нічого натомість, бо робила це…
Вибачте.
Вона
була дуже добра.
Тому її любило багато людей.
Я одразу побачив, що Вільям такий самий.
Він теж так чинить. Він чинить так тепер.
З усього, що сталося, я зрозумів, що це може передаватися генетично.
Він такий, як вона.
Я не очікував, що Вільям буде таким самим.
ЛЮС МАРІНА КАСТРО 14 ЛИПНЯ 1952 РОКУ — 9 ЛИСТОПАДА 2009 РОКУ
Суспільство каже нам, що ми всі різнимося зовнішністю та поведінкою.
Тож коли бачимо двох людей, які такі схожі ззовні й своїми діями,
це підважує нашу віру в те, як влаштований світ.
МОЖЛИВО ВСЕ — НЕНСІ СІГАЛ TEDx МАНГЕТТЕН-БІЧ
Поговорімо про близнюків.
Близнюки завжди привертають увагу.
Історія колумбійських близнюків
неймовірніша, ніж будь-яка історія, на яку я натрапляла у своїй кар'єрі.
Я вивчала близнюків, які виросли окремо, і близнюків, яких поміняли при народженні.
Але дві пари поміняних близнюків у мене вперше.
УНІВЕРСИТЕТ ШТАТУ КАЛІФОРНІЯ ФУЛЛЕРТОН
Однояйцеві близнюки рідкісні.
Та мати дві групи близнюків, народжених через день
за 160 кілометрів одні від одних,
приїхати в найкращу лікарню, потрапити у відділ для передчасно народжених,
а тоді тебе міняють на іншого однояйцевого близнюка…
Це на сто відсотків надзвичайно.
Знаєте, це експеримент,
про який учені мріють, але який не могли зробити з етичних міркувань.
Не знаю, чи можна назвати це експериментом —
спостереження за тим, як обмін впливає на близнюків,
як вони розвиваються в середовищі
і як йдуть по життю
залежно від обставин, у яких вони живуть,
і закладених у них генів.
Я не можу назвати це експериментом, бо експерименти завжди контролюються.
Завжди є гіпотеза, яку треба довести.
А тут трапився отакий випадок,
і після цього ми бачимо, як розвивалося життя цих людей.
І як кожен із них по цьому життю ішов.
Ми приїхали в Боготу вивчати цих близнюків,
і мені стало дуже ясно, що Хорхе й Вільям ідеально підходять один одному.
Вони надзвичайно енергійні й товариські.
А Карлос і Вільбер трохи більше самітники,
у них у багато в чому є схожі інтереси.
Тож ви могли побачити, що попри різні середовища —
а це були кардинально різні середовища —
ці дві пари дуже добре поєдналися.
Ви граєте в техо?
-Так. Трохи. -Але це було…
У дитинстві ми грали в спортивному центрі,
але не на такому великому корті, як цей.
У нас був пластилін. Пам'ятаєш?
Так, здебільшого це було випадково.
-То ви не вмієте грати. -Так.
Це улюблений вид спорту моїх братів і сестри в Сантандері.
Звісно, вони там щоразу стають чемпіонами.
-Я ходив за компанію, замазюкатися… -Розносити він нас ходив.
На наше щастя. Ану, спробуй.
Починай, покажи, на що ти здатен.
Ану, що ти можеш?
Бачили? Добре пішло, правда? Супер.
-Бачите, що я тренувався? -Молодець.
Пропустимо цього із Сантандеру.
-Спокійно. -Я із Сантандеру.
-Кину, як мій молодший брат. -Грай. Не сварися.
Карлос почав.
Що кров — то кров.
Навіть не берися.
Ні, Карлітосе, ти мене тут ганьбиш.
-Не так. -Ану вмаж чітко.
-Гаразд. Уперед, Вільбере. -Він ас.
Уперед, яструбе.
-Він мастак. -Розмахнися.
-Ану… -Оце кинув!
-Нарешті ти щось зробив правильно! -Оце так!
У день нашого знайомства дуже цікавим було перше запитання один одному.
Що в нас схоже, а що відмінне?
Звісно, окрім фізичного аспекту.
Наприклад, у нашому з Вільбером випадку
ми дуже любимо порядок, ми одержимі ним.
Ми серйозніші.
Ми трохи більше…
У свій час ми були кокетливіші.
Серйозніші й більш пунктуальні.
Хорхе завжди розповідає про день, коли він купив той же одяг, що й Вільям.
Я добре пам'ятаю, як Вільбер сказав мені:
«Я скопіюю тебе.
Ходімо разом по магазинах. Ти крутий і розумієшся».
Ми пішли в магазин неподалік купити одяг.
Він каже: «Дайте кавові туфлі». Я виправив: «Коричневі».
Посміявся з нього.
Тоді з нього посміявся консультант. Кажу: «Ні. Тільки мені це можна.
Я маю на це біологічне право. Поважайте його».
У нашому випадку ми більш товариські,
харизматичніші.
Ми завжди бачимо все з найкращого боку.
Навіть якщо є труднощі, ми підходимо до справи з позитивом.
Ми експресивніші у своїх почуттях до наших родичів.
А ми в цьому стриманіші.
В емоційному плані ми більш закриті. Більш стримані, на відміну від них.
Між близнюками точно є особливий зв'язок.
В однояйцевих близнюків однаковий набір генів.
У них однакові погляди, вони однаково міркують,
вони так само обробляють інформацію.
Вони однаково реагують на світ. Однаково на все дивляться.
Коли однояйцеві близнюки знайомляться,
то зав'язати стосунки одне з одним —
це для них щось дуже легке, швидке й таке, що не вимагає зусиль.
І ми бачили це в Хорхе й Вільяма. Ми бачили це в Карлоса й Вільбера.
Вони неначе все життя прожили разом, хоча тільки познайомилися.
-Бери, брате, бери. -Хорхе!
Прямо мені в щелепу.
-Кидай, бро. Сюди! Кидай. -Жбурляй!
Не черкнувши кільця!
Грай, грай!
-Мені забити ще чи ні? -Спокійно.
Спокійно, бро. Бро!
Влучить!
-Чорт. -Знову!
-Вільбере! -Сюди. Ні, Вільбере.
-Так! -Чудово, Вільбере!
Узув легесенько.
Гени, друже.
Є генетичний зв'язок — то є й культурний.
Важливість генетики величезна. Це безсумнівно.
Але й середовище, у якому людина розвивається,
і можливості, які ця людина має у своєму житті,
також матимуть вплив.
Генетика має велику вагу.
Звісно, в інтелекту є сильна генетична компонента.
Але треба мати можливості.
У випадку будь-якої поведінки, усіх медичних та видимих станів
і гени, і середовище відіграють важливу роль.
Але гени відіграють набагато важливішу роль, ніж ми могли очікувати.
У Хорхе й Вільяма дуже схожі особистості.
У Карлоса й Вільбера також схожі особистості,
а ще звички, інтереси, смаки тощо.
Але середовища в цьому випадку були також дуже чіткими,
адже вони екстремально різні.
Є два брати з освітою
й два без освіти.
Треба вранці йти одну годину до школи,
а тоді ще годину вертатися з неї.
Ти приходиш зі школи й маєш якусь роботу,
якісь домашні справи.
Треба принести дров.
Не було належного водопроводу чи будь-якого підведення води,
тож треба було ходити до найближчого крана.
Уночі ми використовували маленьку свічку, яку називали світильничком.
Оскільки в нашому домі не було електричного світла,
ми запалювали свічки.
З 90-х до 2000-х
тут постійно господарювали партизани.
Близько 2000 року вони почали відходити звідси,
і тоді сюди увійшли воєнізовані групи.
У той час існувало незаконне землеробство. Вирощували коку.
Наша життєва ситуація не раз змушувала нас збирати врожай коки
й працювати в тій сфері.
Ми робили це з необхідності, а не через захват.
Я завжди казав собі: «Це не для мене. Я хочу звідси поїхати».
Але мені довелося чекати 17 років, поки мені не виповнилося 18,
і я пішов в армію, щоб виїхати.
У мене був брат, що теж був військовим.
Він був старший за мене.
ІСРАЕЛЬ КАНЬЯС
Доля так розпорядилася, що він там загинув.
Він помер у 22 роки.
Для мене це було… Ну, для всіх це було дуже важко.
Тоді ми з Вільямом
думали лише про помсту.
Коли ми були дітьми, то казали: «Коли мені буде 18, я піду в армію.
І тоді ми помстимося за смерть нашого брата».
Коли Вільям сказав мені, що піде служити,
я спочатку подумала, що його теж уб'ють,
бо Ісраеля вже вбили.
Вільямова служба була
ударом для мами.
Він спитав: «Мамо, ти відпустиш мене служити?»
Я сказала: «Не кажу ні так, ні ні.
Не кажу йти чи не йти».
Я дуже боялася, що його теж уб'ють.
«Вирішувати тобі». Каже: «Мамо, пусти мене.
Я хочу служити.
Хочу мати запис про службу в армії,
а коли відслужу, поїду до Боготи».
Я вже чотири місяці служив
і, пам'ятаю, приїжджає Вільям.
Коли я побачив його у формі й так далі,
мене охопила заздрість.
Після обіду я повернувся додому й сказав батькам: «Я їду служити».
Ми поїхали на південь регіону Болівар.
На півдні Болівару ми…
Ми зблизилися.
Ми віднайшли оте братерство, адже в дитинстві ми часто сварилися.
Але там —
може, тому що на тій території був присутній ворог —
ми зблизилися з ним як брати.
Згодом я більше не міг продовжувати військову кар'єру
й пішов з армії.
Я приїхав до Боготи до однієї хорошої знайомої. Вона продавала арепи.
І навчила мене рецепта, як їх готувати,
тож я став працювати з нею.
Я поставив вуличну ятку.
І теж продавав арепи на вулиці в Боготі.
Робота на одну сім'ю відчинила переді мною інші двері.
Завдяки їм я зміг працювати з м'ясом.
А тоді він загітував Вільбера.
Він ішов попереду, прокладаючи шлях,
аби по ньому прийшли Вільям і всі, хто бажає,
але інші брати й сестра не схотіли.
Людина народжується з певним набором генів,
і цей набір генів може робити людину
більш запальною до певних справ.
Як ся маєте, доне Феліксе?
У Вільяма практично не було освіти, але в нього був запал.
Він вступив в університет, здобув диплом бакалавра з права
і ступінь магістра конституційного права.
У нього був такий же запал, як у його брата Хорхе.
Знаючи історію моїх братів-близнюків
і що вони обидва скоро стануть фахівцями,
я поставив собі ціль у житті:
«Я теж хочу стати фахівцем».
Друже.
З того, що заощадив у м'ясній крамниці, оплачу своє власне навчання.
Вільяме, друже.
-Друже, як життя? -Добре!
Він вивчився і тепер він уже правник, у нього є спеціалізація й шалений запал.
-Тоді домовилися, Файзере. -Дякую, друже.
-Боже благослови. -Усіх і всюди.
-Бувай. -Щасти.
З усіх дітей, яких народила моя мама, з якими я виріс,
я єдиний, у кого був диплом… є диплом. Станом на зараз.
У мене диплом юриста.
Мені теж дали можливість
здобути спеціалізацію з конституційного права,
і тоді я вирішив повернутися сюди, у Ла-Пас.
Через народне волевиявлення мене обрали депутатом міськради.
ВІЛЬЯМ КАНЬЯС ВЕЛАСКО ГОЛОВА
А там я працюю над тим,
аби допомагати багатьом сім'ям у Ла-Пасі, які теж хочуть вибитися вперед,
як і я.
За професією я бухгалтер і спеціалізуюся на податках,
я пройшов додаткове навчання.
А працюю заступником фінансового директора профспілки.
Окрім роботи, я також люблю займатися спортом.
Я займаюся баскетболом, плаванням, кросфітом.
Зараз моя робота — це… Я ріжу м'ясо.
Мені подобається ця робота, я захоплююся нею й щасливий на ній.
Я планую мати власний бізнес, бути незалежним
і рухатися вперед, як і завжди. З розважністю.
Потрібно бути відкрито налаштованим, аби розуміти, усвідомлювати,
що в один момент щось може змінити все твоє життя.
Тоді я вважав себе «унікальним».
Що не було нікого такого, як я, і що я найкращий.
Але життя довело протилежне — зробивши мені гучний ляпас.
Воно не лише показало, що я не унікальний, але ще й на додачу
дало мені людину, геть схожу на мене.
Тому з цього я теж виніс урок.
Минуло вже кілька років,
і коли я бачу їхні чудові стосунки —
між Хорхе й Вільямом, Карлосом і Вільбером —
це дарує мені неабияке задоволення.
Я відчуваю, що ми вчинили правильно, і вже ні про що не шкодую.
-Дякую, сеньйоре Сіро! -Дякую.
-Тут? -Так.
Привіт, мамо!
Жартую.
-Зачини двері. -Дякую.
-Сеньйоро Аніто! -Карлітосе, як ти?
Вільям не хотів тобі казати. Свари його.
-Привіт, Карлітосе. -Привіт, Вільяме!
Як ти, мамо?
-Привіт, синку. Як ти? -Добре, мамо.
Я дізналася, що чотири брати, а особливо Вільям і Карлос,
були шоковані, коли дізналися, що трапилося.
Їх виховували в сім'ях,
у яких вони не мали рости.
Але найпрекрасніше в цих братах те,
що вони всі об'єдналися.
Вони четвірка.
Вони люблять один одного, і ми можемо в них учитися.
Ця пісня з любов'ю присвячується доньї Аніті й доньї Люс Маріні,
двом прекрасним матерям, що народили чотирьох близнюків.
А пісня така.
Я розповім вам історію Через події каламутні
Через долі іронію Стались речі незабутні
Це історія близнюків Що сколихнула Колумбію
У 88-м році Двадцять першого грудня
Чотири хлопці родились Їх фортуна не ніжить
Лікарняна помилка Долю всю їхню змінить
Між тими чотирма Любов нині глибока
Братів цих чотирьох Сила не розлучить ніяка
І лиш матері дві Їх на світ привели
Вільбер і Карлос, панове Родились тут, у моїм краю
У Ла-Пасі, Сантандер У селі, серед розмаю
Живуть люди тут скромні Позитивні, хай там що…
Тепер, десять років по тому,
я щодня запитую себе, що з нами буде.
Завжди відкрито налаштований.
Й усвідомлюю, що тепер у мене є ще два брати.
Через 25 років Нашого Хорхе подруга
Вільяма перестріла І в неї впала щелепа
А тоді сталось те Що всім нам уже відоме
Возз'єдналися гордо І життю всі радіють
«Чудово», — батьки кажуть Наші ряди не маліють
Вони гордість Ла-Пасу Історію цю не забути
Переклад субтитрів: Павло Дум'як