Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I princip är vår styrka stämsången,
för där finns en sorts familjeklang.
Tre bröder, Brian, Dennis och Carl,
vår kusin Mike Love och vår kompis Al Jardine.
Det är min familj.
ANAHEIM, KALIFORNIEN 3 JULI, 1976
Mina damer och herrar,
från södra Kalifornien, ett varmt välkomnande för:
Amerikas band, The Beach Boys!
Det där gillar jag.
Det finns inga andra, bara ett.
De har slagit rekord överallt.
Mina damer och herrar, the Beach Boys.
Beach Boys stod för nån sorts dröm.
Det var ett renodlat Kalifornienfenomen.
Vi har känt varandra väldigt länge.
Det finns ett varmt kamratskap i gruppen.
Vi har gått igenom så mycket.
Det är ett mirakel att vi har hållit på i 60 år.
Framgången ligger i att vi är en familj.
Nu kör vi. Spela högt och starkt hela tiden.
Och kolla på mig där.
Tjugoåtta.
När allt kommer till kritan
handlar The Beach Boys om en familj.
MIKE LOVE KUSINEN
Det har absolut funnits upp- och nedgångar.
Vi har varit uträknade en massa gånger.
När jag var liten lärde jag mig stämsång i familjen.
BRIAN WILSON underbarnet bakom Beach Boys
Det var så länge sen.
BRIAN WILSON DEN ÄLDSTE BRODERN
Jag minns låtarna, texterna och allt kul.
Jag är stolt över mina bröder.
En gång till, från början.
Ett, två, ett, två...
HAWTHORNE, KALIFORNIEN 1955
Två saker vill jag i livet.
Ett, jag ville bli psykolog.
Och två, basebollspelare.
ÄLDSTE BRODERN
Jag satte aldrig upp musiken som mål.
Pappa och mamma spelade alltid skivor.
"Vad är det? Jag gillar det soundet", sa jag.
FADERN
Min far var låtskrivare,
och fick en R&B-hit en gång.
Men mamma var musikanten i familjen
så hon spelade och pappa skrev.
MODERN
Huset var fullt av musik.
Både mamma och pappa älskade gamla låtar.
Jag gillade mer rock'n'roll.
CARL WILSON DEN YNGSTE BRODERN
Jag glömmer aldrig känslan i kroppen.
Det var nåt elektriskt.
Jag hade aldrig varit med om en sån glädje.
Chuck Berry var skälet till att jag började spela gitarr.
Socialt sett var jag aldrig ihop med Brian.
Jag var mer ihop med Carl, för honom kunde jag klå.
DENNIS WILSON MELLANBRODERN
Brians påverkan på mig bestod i hans kärlek till musiken.
Första gången jag förstod...
Vi brukade sjunga trestämmigt i baksätet på bilen.
Så föddes de tre brödernas stämsång.
När jag var cirka sju år
flyttade vi till ett hus på gränsen mellan Inglewood och Hawthorne.
Tvärs över gatan bodde familjen Wilson.
DAVID MARKS GRANNE
När vi flyttade in slängde Carl och Dennis sopor,
tvärs över gatan.
De sa: "Inglewood suger. Hawthorne äger!"
Så träffades vi.
Jag gillade inte mina föräldrar och hängde mest hos Wilsons.
Wilsons hem var i en radhuslänga i Hawthorne.
Garaget hade gjorts om till musikrum.
MIKE LOVE KUSINEN
Vi tillbringade timmar med att lyssna och sjunga.
Årets stora händelse var att sticka hem till Mike Love
på julen, för de hade stor julfest med en massa julsånger.
Jag växte upp som kusin till Wilsons,
vars hobby var att sjunga i stämmor.
MIKE LOVE 16 ÅR
Vi hade en flygel, en orgel och en harpa i vardagsrummet.
Brian och jag trivdes ihop för det var bara ett år emellan oss
och vi gillade samma sorts musik.
En massa "doo-wop". The Everly Brothers.
The Four Freshmen.
The Four Freshmen är nog den bästa fyrstämmiga gruppen
som nånsin levat.
Tonerna låg nära varandra vilket gav värme och vibrato.
Det var så kul att sjunga ihop.
Brian lyckades luska ut Four Freshmens ackord på rent gehör.
En helt annan värld.
Brian spelade piano i timmar varje dag
och gick över alla Four Freshmens arrangemang.
Jag slutade aldrig.
BRIAN WILSONS RÖST
Jag visste exakt var på pianot deras ackord från skivan låg.
Så gjorde jag på cirka 20 olika låtar,
vilket var hela min harmonilära.
Senare började han hitta på egna arrangemang.
Han bad mig ofta att sjunga en stämma som han hittat på.
Jag ville gå ut och leka och han sa: "Mamma, säg åt Carl att sjunga."
Brian och jag spelade amerikansk fotboll i high school.
Jag hörde hans band när skolan samlades
och det satte igång hjärnan på mig: "Oj!"
AL JARDINE KOMPISEN
Jag spelade gitarr och var svårt imponerad av hans kvartett.
Där hans bror Carl var med.
Brian sjöng i falsett.
Så började vi hänga ihop.
Vi träffades efter examen.
Brian sa: "Du måste nog hälsa på mina bröder
och min kusin, för vi behöver fler röster."
Han bjöd hem mig och allt klickade.
Vi var som en hel klaviatur.
Den här gången sjunger vi helt naturligt.
- Håll inget tillbaka. - Okej.
Al Jardine var faktiskt
den ende som hade absolut gehör och kunde byta tonarter
som liknade The Four Freshmens.
Glöm nu takt och tempo, Daryl.
Men, vi vill väl inte bryta tempot?
Vi samlades runt pianot som Brian och hans bröder.
Plus jag, och hans kusin Mike. Det var vårt band.
Det första vi lärde oss
var en låt som hette "Their hearts were full of spring".
Om en mycket vänlig pojk
Brian sjöng diskanten så fint.
Och jag sjöng basen.
Sen sjöng Carl och Al Jardine jättebra mitt i klangen.
Det handlade inte bara om tonerna. Det var hela klangen.
Man trycker undan sin individualitet för att skapa en sån här stämgrupp.
Efter det sa vi: "Hallå! Se upp för oss!"
Här kör vi riktig stämsång.
Sen gick vi liksom åt ett annat håll.
Carl och jag var jämt tillsammans efter skolan.
Vi lyssnade på en massa ny surfmusik.
The Ventures.
The Marketts.
Dick Dale.
Ungdomar gick till skolans aula för att se surffilmer.
Det här var deras bakgrundsmusik.
Surfing var stort i södra Kalifornien.
Det fanns ett särskilt surfmode och man pratade på ett speciellt vis.
De hade sin egen attityd.
Vi försökte surfa allihop, men klarade inte riktigt av det.
Jag surfade på Manhattan Beach Pier.
Det var häftigt där på piren. Jättestora vågor!
Det första jag gjorde var att förlora brädan.
Sen drunknade jag nästan, och Brian också.
Jag prövade det en gång, och brädan missade skallen på mig med en hårsmån.
Testade aldrig mer.
Vi älskade den fasta marken, men Dennis surfade.
Jag gillade att surfa.
Jag skolkade, och smet iväg till stranden.
Jag älskar havet.
Dennis och jag gick till stranden...
MIKE LOVES RÖST
...och återvände hem till Wilsons. Dennis sa det till Brian,
och sa: "Varför gör vi inte en låttext om surfing?"
Då var surfmusiken mest instrumental.
Banden var oftast instrumentala.
Jag tog upp det med Brian, och hittade på:
Surfing är det enda som jag vet Det enda som jag kan
Ja, Surf...
Första gången som Beach Boys repade som ett band...
CARL WILSONS RÖST
...var mina föräldrar i Mexiko.
De gav oss 200 dollar till mat.
Pengarna tog slut direkt.
"Brian", sa jag, "vi kan ju inte bara sitta här och sjunga."
Vi måste hyra instrument.
"Min mamma, Virginia, hjälper oss säkert"...
AL JARDINES MAMMA
..."om vi testsjunger för henne."
Då sjöng vi "Their Hearts Were Full of Spring".
Det var vår första låt. Hon blev trollbunden.
Hon gav oss 300 dollar att hyra instrument för
och sa: "Kör hårt!" Jag ryser när jag tänker på det.
Sätt på monitorn.
Surfin', surfin'
1:a inspelning av Surfin' & Repetition
Du ligger alldeles för lågt.
Håll upp huvudet och håll det kvar så.
Murry och Audree var borta i bara 2-3 veckor
men vi blev ett band då.
Han sa: "Jag trodde pengarna skulle gå till mat. Vad håller ni på med?"
Vi sjöng för honom. "Jag gillar det", sa han.
Min farbror Murry var faktiskt den som fick in oss i en studio.
Nu sätter vi den. Det här är första tagningen, "Surfin'".
Första gången spelade Al akustisk bas. Jag spelade akustisk gitarr.
Brian spelade trummor med en penna.
Mike var vokalisten.
Vi kallade oss The Pendletones.
Såna där skjortor hade alla surfare då.
Sen sa nån från bolaget: "Den här låten heter 'Surfin'.
Vad sägs om The Beach Boys?"
Ingen gillade det så värst. Men det fastnade.
Vi gav ut "Surfin'" på en liten oberoende etikett.
En månad senare hörde vi den på radio.
Det fanns en station som pushade för typ, fyra låtar i veckan.
Den som fick flest röster vann tävlingen.
Vi var ju en stor familj.
De sa: "Veckans hit: 'Surfin' av Beach Boys."
Vi blev ju som tokiga.
"Surfin'" kom på andra plats i LA, sen började vi få spelningar.
VI PRESENTERAR THE BEACH BOYS
Spelade vår första konsert på nyårsafton.
Och mitt i alltihop lärde sig Dennis spela trummor jättebra.
Jag var imponerad.
Sen gick allt så fort
och vi hann inte tänka efter: "Vad är det som händer?"
Vi var på väg nånstans utan att vi visste nåt om det.
Vi fick en hitlåt. Den gick till topp-10 i LA och vi var så glada.
Men jag förstod inte.
Jag måste göra klart min utbildning, trodde jag.
Min bror är advokat. Min far är företagsekonom, och min mor har...
De hade utbildning, allihop. Jag kände mig lite utanför ett tag.
Jag lämnade bandet för att avsluta college.
Det är enda gången Brian blev sur på mig.
Jag var inte med i bandet, men jag hängde där.
Jag var väl 12 år. Jag spelade gitarr med Carl varenda dag efter skolan.
Vi utvecklade en egen stil.
Brian hade hört det och fattade.
Så, plötsligt...
DAVID MARKS GRANNE
...var jag en Beach Boy.
HOLLYWOOD, KALIFORNIEN 1962
När "Surfin'" hade blivit en hit ville Brian verkligen lyckas inom musiken.
Pappa hade sålt sin rörelse och gav oss utrymme
och satte igång med att skaffa oss ett skivkontrakt.
Han gick till alla skivbolag i Hollywood.
Vartenda ett refuserade oss.
Till slut var det en man som hette Nick Venet, på Capitol Records,
som fick höra en demo med våra grejor.
De hade hört "Surfin' Safari".
Av och till känner man att en platta kommer att nå första platsen.
"Jösses! Det här är dunderhits!" sa han.
Vi skrev kontrakt med Capitol Records, och det var stort.
Stora artister där.
De hade Four Freshmen, Frank Sinatra och Nat King Cole.
"Sluta på college!" sa jag.
Mina bröder sa: "Vi avslutar high school."
Vi slutade!
Jag var den ende som inte behövde söka tillstånd.
Jag var 21 och de andra var mycket yngre.
Capitol Records fick in oss i studion med en gång.
SURFIN SAFARI-TRÄFFARNA JULI 1962
Jo, du, Dennis. Glöm inte sista versen, va?
Den första inspelningen skedde i källaren på Capitol Records.
Nu kör vi, 38221.
Först var allt helt överväldigande.
Att bara se på inspelningsprocessen.
Vi spelar lite för fort.
Vi stressar det en aning. Sakta ner lite.
Känn efter med basen. Känn den där härliga känslan.
Så där ja. 38221.
Brians lysande stämmor, och jag och Carl med skitiga garagegitarrer.
Folk hade aldrig hört nåt sånt.
Okej. Det här är första tagningen.
Murry var vår manager och han var bra på PR.
PAPPA OCH MANAGER
Han spred ut bilder på oss till ungar på P-platsen.
Han gjorde reklam för oss som fan.
Här är de nu med en ny stor hit, "Surfin' Safari" med Beach Boys.
Jag växte upp i LA, men hörde aldrig till den där strandkulturen.
Det första jag hörde av Beach Boys musik...
KULTURHISTORIKER OCH KRITIKER
...gillade jag inte.
HÖR det otroliga Surf-soundet på Capitol Records
Det var ren blixtmarknadsföring
för en kultur som jag inte ville hålla på med.
Urvalet av låtar. Fotot i omslagsbilderna.
Det var ett hopkok av allt möjligt.
Men bilden av en vit, blond tonåring från södra Kalifornien
fick fart.
RED SKELTONS SHOW FÖRSTA GÅNGEN PÅ NATIONELL TV
Men ju mer man hörde av skivorna... nej, det gällde inte det.
De gick bortom surfandet.
De deltog i skapandet av en dröm om Kalifornien.
När jag växte upp i Detroit körde jag ut tidningar.
Jag gick till skolan på vintern.
På helgen gick jag och såg Beach Blanket Bingo eller nån sån film.
Jag insåg att det fanns platser med varmare väder.
DON WAS PRODUCENT, MUSIKER
De mest talföra förespråkarna för den kaliforniska drömmen
var The Beach Boys.
De fick mig att längta till det där stället med bilar,
brudar i bikinis och surfbrädor.
Och sol och värme.
Jag ville verkligen vara med där.
Jag växte upp i ett religiöst hem och hörde i första hand på gospelmusik.
Men mamma lät mig lyssna på The Beach Boys...
LÅTSKRIVARE, PRODUCENT OneRepublic
...för de var positiva och vänliga.
Det var stort för mig, för jag var tidigt besatt
av att ta mig från Oklahoma.
Speciellt i delstater utan hav, mitt i landet,
blev längtan desto större, för det var som ett främmande land.
Ett främmande sound.
Med deras musik kommer man nånstans.
Man kan lyssna på "Surfin' USA",
och ens hjärna sticker geografiskt iväg till soliga Kalifornien.
LANDETS FRÄMSTA SURFGRUPP
De drabbade USA som en surfvåg.
De sålde en image, musiken var levande, pigg och spännande.
Folk runt om i hela världen hörde på The Beach Boys musik.
Jag tänkte: "Jösses, jag borde nog inte ha slutat."
Då fick jag ett samtal. Brian var galen. "Jag klarar inte det här", sa han.
"Du måste komma tillbaka till bandet", sa han.
Brian ville inte turnera,
utan sitta hemma, producera och skriva låtar.
Jag var den ende Brian kunde fråga, för jag kunde alla låtarna.
Jag insåg att de verkligen behövde mig. Jag saknade musiken.
"Okej, Brian", sa jag.
"Jag är tillbaka."
Dan därpå var vi ute på vägarna igen.
TURNÉ, MELLANVÄSTERN, 1963
Jag minns när vi kom till Lake Minnetonka.
Folk slog sönder fönstren för att ta sig in.
Det är fortfarande bilkö kilometervis.
Jag minns första gången vi hörde tjejerna skrika.
Jag trodde att det brann. Vi kollade runt.
Det var faktiskt bara så himla kul.
Medan Brian kunde stanna hemma och göra sin grej.
Han skrev tonvis med låtar.
Eftersom vi var på turné var det inte bara jag som skrev ihop med honom.
Han skrev ihop med andra också.
TURNÉ, HAWAII, 1963
Jag gillade att turnera. Det var kul.
Men Murry var ingen kul turnémanager.
Visst, Murry hade en stor del i vår framgång.
Men han började påverka vår musik.
Han kritiserade oss, sa att vi inte visste vad vi höll på med.
Vi var ju ute efter ett speciellt sound, men han ville ha det annorlunda.
Han kunde hoppa upp på scenen och ändra i min förstärkare.
Jag ändrade ju tillbaka till mitt sätt.
Han kunde ropa på mig och ge mig en omgång för att jag inte log på scen,
eller för att min gitarr inte hade nog diskant.
Till slut blev jag bara arg för att han skrek åt mig,
och sa: "Jag slutar i bandet."
Murry körde på: "Hörde ni? Han tänker sluta i bandet!"
Jag gillade Murry mycket, men det där var orättvist.
Jag var rätt arrogant som 15-åring. Vad tusan väntar han sig?
Efter fyra album som en Beach Boy tog det slut.
Brian var mycket upprörd, för han visste vad följden skulle bli.
Han skulle bli tvungen att turnera igen om jag stack.
När jag gick i high school
sa en kompis: "Jag känner killarna i The Beach Boys."
F.D. VD, BROTHERS RECORDS
"Vill du se deras show?"
KARTA ÖVER FILMSTJÄRNOR
Jag växte upp i västra Hollywood,
och där fanns ett kafé som hette Pandoras Box.
Vi satt på första parkett och Brian tittade på mig och sa:
"Får jag en slurk av din choklad?"
Det fick han. När han gav den tillbaka spillde han på mig.
Det var kul.
Det dröjde inte länge förrän jag dejtade Brian.
Han hade personlighet, och han var så rolig.
Men han var väldigt djup när det handlade om musik.
Då sjöng jag ihop med min kusin Ginger och min syster Diane.
Vi började göra skivor med Brian för Capitol.
Presenterar THE HONEYS Ginger - Marilyn - Diane
Musiken var vårt liv.
Den var allt.
Brian sa att han ville stanna hemma, göra skivor och skriva, och så.
Killarna hade svårt att förstå det, för de tyckte det var så kul att turnera.
Det var inte kul för Brian.
Jo, jag kan jobba ibland folk, det går.
Men det är svårt.
När jag är ensam kan jag tänka. Då får jag ihop saker och ting.
Det finns en värld
Som jag får ha hemligheter i
I mitt rum
Musiken kan vara väldigt läkande. Den placerar mig i en tystnad
där jag kan skapa och göra det jag måste.
Jag har jobbat med Brian,
och bästa sättet att prata med honom är genom musiken.
Då kan man komma honom nära. Ett hemligt språk.
Mike förstod nog Brians komplexitet.
Medan Brian hade en medfödd musikalisk begåvning
var jag mera för texterna och idéerna.
Det blev ett fint partnerskap.
Somliga förminskar honom för att låtarna var så enkla.
Men det har ju ett värde.
Låtar om att ha kul och att älska, fast kanske obesvarat.
Perfekt musik för tonåringar.
Man kunde förstå det. Det kändes.
Enkelheten drev oss framåt.
Med Brians underbara sätt att skriva låtar
och Mikes smarta låttexter hade vi hittat en perfekt formel.
Men då det handlade om att gå ut på scen var det Mike som sjöng.
Han utvecklade tidigt en scenpersonlighet.
Jag tror att Brian var vemodig.
Jag kompletterade hans vemod med min glättighet.
Alla älskade Mike som var så rolig.
De gav verkligen av sig själva.
Brian tyckte att Mike var en fantastisk frontkille.
Personligen föredrar jag livemusik framför studio.
Man får ingen feedback i studion.
Men live, då ser man effekten musiken får på publiken direkt.
Det ger så mycket positiv glädje.
The Beach Boys åker med trenden
The Beach Boys hamnade i det populära medvetandet
med surf-myten som kalifornisk livsstil.
Det gav bränsle till ungdomarnas fantasier.
Vi som bodde uppåt norra Kalifornien
hade väl våra synpunkter om Los Angeles.
Men det som fick gruppen att överskrida dem var att de hade Brian Wilson.
Jag blev rätt tagen av honom som konstnär...
Brian är gruppens ledare och kompositör
...som producent.
Som jag har påverkats av Brians musik,
har han också påverkats av de fantastiska låtar som dök upp på radio
vid den tiden.
Phil Spector är 25 år gammal.
SKIVPRODUCENT
Han äger skivbolag och förlag som värderas till miljoner.
Dussintals hitlåtar sen dess
visar att Spectors beat stämmer med tonåringars längtan.
Har Spector varit en inspiration för er?
Driver du med mig?
Han var liksom... allt.
Jag satt i bilen med min flickvän. Plötsligt får radiostationen fnatt:
"Och nu kommer 'Be my baby' med the Ronettes."
När han hade hört "Be my baby" spelade han den plattan varenda dag.
Jag blev helt galen.
Phil Spectors musik var ogripbar.
Han kunde mixa, vadå, 25 olika instrument?
Han mixar alltihop till ett sound och kallar det en Soundvägg.
Rätt in i själen på mig.
När Brian hörde "Be my baby",
sa han: "Det där bandet ska jag ha."
KLAVIATUR, THE WRECKING CREW
Jag spelade på "Be my baby"
med en grupp studiomusiker som hette The Wrecking Crew.
Vi skapade de där hitlåtarna.
Innan dess satt alla studiomusiker i kostym, och ingen rökte.
Och här kom vi, skämtade och busade.
Det sägs att de här killarna krossade hela industrin.
Phil Spector hade tre keyboardspelare med samma stämma.
Fem gitarrer. Tre basar.
Allihop brölade in i mickarna.
Så byggde han sin monolit av musik.
Jag kunde inte ens tänka som en producent
tills jag lärde känna Phil Spectors musik på riktigt.
Då insåg jag poängen med hela grejen. Det är det övergripande soundet.
Vad de hör och upplever på 2,5 minut är det som räknas.
Brian ville verkligen producera sina egna skivor. Ett stort steg då.
Capitol Records stod emot.
De var inte säkra på att han kunde göra det.
När man är 21, särskilt på den tiden, måste man ha en vuxen med sig.
Man hade sina egna sätt.
Capitol ville ha sin gubbe med, och Nick Venet blev vår producent.
PRODUCENT, CAPITOL RECORDS
Men vi var inte nöjda. Särskilt inte Brian.
Han gjorde inte mycket förutom att: "Okej. En tagning och sen..." Fattar du?
Tornets tre inspelningsstudior
är världens modernaste.
Vi skulle spela in i deras studio men vi gav inte mycket för soundet där.
Jag föredrog en studio som hette Western Recorders på Sunset Boulevard.
Pappa sa till Capitol att vi slutade.
Jag minns att Murry grälade med Capitol i fem månader.
AUDREE WILSONS RÖST
Jag hörde hur han skrek, men Murry fick som han ville.
Om han inte vore släkt med gruppen kunde jag väl ha klarat diskussionerna.
NICK VENETS RÖST
Men det var han och så fort jag sa att han hade fel eller var lite dum
tog bandet det som skitprat om familjen.
Från och med då producerade vi våra egna skivor.
Producerad av: Brian Wilson
Jag växte upp i Kansas City,
och farmor gick på loppisar och köpte upp gamla vinylskivor.
JANELLE MONÁE LÅTSKRIVARE & SKÅDESPELARE
När jag såg The Beach Boys tänkte jag: "Men vad tusan är det här?"
Jag började skriva egna låtar och lyssnade på The Beach Boys,
för jag var helt besatt av deras stämmor.
De visar hur det faktiskt är
när alla förstår sin egen roll som de spelar.
Det är nåt speciellt med de där killarna och som de passar ihop.
De är alla en del av det.
Plockar man bort en av dem får man inte rätt sound och känsla.
Jag minns när vi spelade in "Don't worry baby".
"Oj! Det är ju jättevackert!", sa jag.
Absolut en vändpunkt för oss. Och för Brian.
Han visste precis vad han ville, och var självlärd som producent.
Men hans far började bli ett hinder.
- Sätt dig upp, Carl. Du är anställd här. - Den där spelar in...
Tufft att vara manager åt sina söner. Jag fattar inte
hur man kan resa med dem och vara turnémanager.
Och ha hand om allting. Det var jättesvårt.
Han kunde komma till en konsert
och säga åt Brian att inte köra det sound på basen som han ville.
Han signalerade till oss bak i salongen. Han hade ficklampa också.
Med den under ansiktet såg han ut som Boris Karloff.
Vi var ungdomar i ett rockband och ville ha ett speciellt sound på scen.
Och så fanns det en farsa där borta.
Han kunde göra så här: "T" betyder treble, diskant.
Mer diskant.
Mer diskant, och mer lydnad, det var ett annat av hans ordstäv.
Vad är det med dig? Tjänar du för mycket pengar, va?
MURRY WILSONS RÖST
-Nu sjunger vi ur hjärtat. Sätt igång. - Okej.
Om de inte gjorde rätt fick de betala böter.
Om nån svor, fick han betala böter. Det var så dumt.
Brian ville alltid ha pappas gillande.
Det kom till en punkt då Murry inte längre fick säga till honom,
för Murry hade gjort musik på 30- och 40-talen.
Brian sa: "Han är så töntig, jag orkar inte. Han är så töntig."
Killarna var inte glada.
Murry var inte heller glad. Han var olycklig för det mesta.
Vi åkte till Australien på turné.
Det kan ha varit vändpunkten.
Bara en massa bråk. Så mycket bråk vi hade med honom.
Till slut sa vi: "Vi kan inte ha dig med mera.
Vi måste släppa dig och skaffa en ny manager."
Brian och jag bestämde det och Murry tog över förlagsdelen.
Sea of Tunes MUSIKFÖRLAG
Han var inte vår manager längre.
Murry beskyddade dem från dag ett.
Om Murry inte funnits där för att skydda dem
tror jag inte de hade kommit i närheten av vad de blev. Det vet jag faktiskt.
Han blev riktigt, riktigt sårad.
- Det var traumatiskt, det. - Hemskt.
Det sårade honom djupt.
Avskedandet tog hårt på Audree, för Murry hackade på henne hela tiden.
"Du var för snäll mot dem."
Jag ville bara att de skulle bli bättre.
Starkare hela tiden.
Ärliga hela tiden.
Det där fick de äta upp med tesked.
Jag var inte rädd för mina bröder. Däremot för min far, det kan jag säga.
Han klippte till mig rätt i fejset om jag inte diskat klart.
Skrämde han er båda två?
- Ibland var han extremt... - Beroende på vad han slog en med
för tillfället, liksom.
Han använde en liten bräda mot Carl och en stor en mot mig.
Carl var babyn. Och Brian. "Brian är nåt annat, Dennis."
Han kunde säga: "Det tål du!" Och pang!
Han misshandlade dem,
vilket visade sig som brister i självkänslan hos sönerna.
Det visade sig hos Brian på ett sätt och hos Carl på ett annat.
Han utvecklade en avvaktande personlighet.
Dennis var rebellen.
När han växte in i Beach Boys ska jag säga,
då var han en verklig gnista. Ett riktigt tändstift.
Strålkastaren hamnade på Dennis, gruppens sexsymbol.
Somliga av oss fick ta riktiga snytingar för det.
Som att: "Bort från scenen! Ur vägen – vi vill se Dennis!"
Kan du flytta på basen, Brian?
När Dennis spelade trummor var det bara Dennis trummor.
Så var det nog på skivorna också.
Han var så energisk, med en massa kraft.
Han var en riktigt beach boy. Han kunde surfa.
Han gjorde det som de sjöng om.
Problemet var att han hellre var vid stranden än i studion.
Dennis hade bilarna och brudarna. Rubb och stubb.
Han gillade att vara beach boy.
Vi är The Beach Boys och vill tacka alla...
Vi var i Nya Zeeland på turné.
Vi gjorde lite jinglar för en radiostation där,
och DJ:n sa: "Vi har ett nytt band från England
som erövrar Amerika."
"Det är väl okej", sa vi.
3 000 vrålande tonåringar vid New Yorks flygplats
som tog emot The Beatles.
Denna rockgrupp har tagit över
som kungligheter för musikalisk popularitet hos den yngre publiken.
Jag hörde dem först på Ed Sullivan Show.
Jag fick helt fnatt. Väldigt avundsjuk, det minns jag.
Mina damer och herrar: The Beatles! Här är de!
Här är vi i detta avlägsna hörn av världen och de är med på The Ed Sullivan Show.
Vi togs fullständigt på sängen.
Det var förödmjukande för vi hade legat på topp där året före.
Jag blev lika förvånad som alla andra.
Förstod inte hur nåt sånt kunde hända.
The Beatles.
Deras musik...
"I wanna hold your hand", t.ex. Inte världens bästa skiva.
Men de bara skrek åt den.
De sålde också en image, precis som vi, men med annorlunda förtecken.
De var lite råare, och vi var så förfinade.
Allt hos oss var klockrent perfekt.
Vi var sångare, och de spelade. Så kändes det.
Det var en helt annan sorts energi.
Vi fick sätta fart. Skärpa till oss i studion.
Vi spelade in, och sa: "Äsch, tänk inte på the Beatles.
Vi gör vår grej in. Tänk inte på det."
En varm applåd för The Beach Boys!
Musikindustrin innebär en sån konkurrens.
Det har den alltid varit och förblir så.
Man hoppas jämt att låten ska nå första plats men konkurrensen är så hård.
De fyra från Liverpool släpper loss igen
mot en bakgrund av tusentals skrikande ungdomar.
Vi gav ut en låt. Brian hörde den och gjorde en ny.
PAUL MCCARTNEYS RÖST
Det blev som om vi var rivaler.
Vi försökte bräcka varandra hela tiden.
Här är The Beach Boys!
FÖRSTA #1-SINGELN
På USA:s västkust hade ett helt nytt sound fötts.
Surfsoundet. Ett oerhört vrål där borta.
Det är en stor framgång här också.
Här är de nu med sin stora hit...
FÖRSTA TV-FRAMTRÄDANDET I EUROPA "I get around", The Beach Boys!
- Mike Love. - Brian Wilson.
Paul, Ringo.
Beach Boys är upptagna BEATLES TAR ÖVER STAN!
'Amerikas Beatles'
Det finns många grupper som tävlar mot oss, och känner av det.
The Beach Boys tar in på The Beatles
De flesta vet nog redan men ändå, kan vi presentera er med namn?
- Al Jardine. - Tack, Al.
- Dennis Wilson. - Tack.
Brian Wilson.
- Carl Wilson. - Mike Love.
Jag tror att... vad var det? Där är du ju!
Det var helt otroligt, ni har fått hit efter hit.
Vem bestämmer, Brian, vad som kommer härnäst?
Det är väl jag, kanske.
Jag skriver och producerar låtarna och har en del att säga till om.
Har du nån...
Det låg så mycket på honom när han blev äldre.
För Brian kunde skriva. Och arrangera.
Han kunde sjunga. Spela instrument.
Han kunde göra allt.
Men livets andra aspekter var svåra för honom.
Att vara på turné förändrar allt.
Det passade honom inte. Han var en hemmakille.
Vad det kostar för kroppen, familjen, den mentala hälsan,
ens fysiska hälsa, det är inte naturligt.
Är man en stugsittare kan det krossa en.
Jag minns en morgon då han grät.
Han sa: "Jag orkar inte mer."
Det var i december -64, och vi skulle flyga till Houston.
Han fick ett nervöst sammanbrott på planet.
Vi satt bredvid varandra. Jag var jätteorolig för min bror.
Att se min bror så skräckslagen.
När vi hade landat ville han åka hem.
Vi var redan gifta, men han ringde inte mig.
Han ringde sin mamma. Och åkte hem till dem.
Nästa dag var han okej igen.
Men han sa bara: "Du, jag orkar inte mera. Det går inte."
När vi kom hem från turnén 1964 slutade jag.
Jag sa att jag tänkte stanna hemma och skriva åt dem,
de fick åka på turné själva. De höll inte med.
Michael var mycket upprörd, han hade tårar i ögonen.
Det var inte kul att tänka på, men som kusin och vän
ska han inte hålla på med nåt han inte vill
eller inte kan, om det skadar honom.
TURNEGRUPPEN
Vi gick med på att han klev ur turnégruppen,
och fokuserade mer på skivinspelningarna.
Tagning sex.
Tanken var att Brian skulle ha spåren färdiga åt oss som sjöng.
Vi kunde bara komma hem och lägga på sången.
Vi var rätt upptagna. Han hyrde in The Wrecking Crew.
Det var rätt skrämmande som producent.
Särskilt med ett band som The Wrecking Crew.
Varenda en i rummet är bättre musiker än jag.
Men vi var kanske 12-15 år äldre än Brian.
Vi tyckte att det var ett bra kontrakt. Capitol Records.
Brian hade ju nåt eget från början och vi slapp hitta på nåt själva...
som till andra grupper.
Han förde in saker.
Det var inte så väl utskrivna och han var ju inte skolad och så,
men andra grupper gjorde inte så.
Brian visste på nåt sätt hur han skulle driva oss.
Hur han skulle få ut budskapet.
Han tog över, bara. Chefen, det var helt enkelt han.
Jag fattade inte hur fantastiskt det var att musicera när jag fick tid till det.
Jag kände mig inte pressad att göra nåt onaturligt.
Men vi måste ändå hitta en ny Beach Boy.
Glen Campbell var med i The Wrecking Crew då.
Varför ber vi inte Glen att komma med?
"Vad ska jag ska göra?" sa jag. "Ta basen och de höga tonerna." sa han.
Jag kunde inte alla texter, men det funkade ändå.
Han var skolad studiomusiker. Och hade ingen aning om berömmelse.
När han klev ut ur logen
föll plötsligt en massa tjejer över honom och skrämde skiten ur honom.
Jag var på väg tillbaka till bilen
och hoppsan, här kommer ett gäng skrikande tonåringar.
De slet av mig skjortan och lite hår. Det kändes riktigt underligt.
Från den dan var jag först ut i bilen, jag lovar!
Vi var glada att Brian fick Wrecking Crew.
För när vi kom hem efter en 30-dagarsturné kunde vi få vila lite.
Vi var helt slut.
Nu är jag klar, Brian. Låter det bra?
Carl kom hem och spelade med oss rätt ofta.
- Ett, två, tre... - Men det var bara Carl.
Jag var hänförd av dem.
Det var så spännande,
för vi repade mycket mer under de tidiga åren.
Men nu blev det mer av experimentella inspelningar:
"trial and error".
Allt utvecklades på ett riktigt dynamiskt vis.
Jag var så glad över att få vara med.
Carl var mycket musikalisk.
Han var ju främst gitarrist från början
plus att han hade en änglalik röst.
Carl var den gullige och blyge. Med ett hjärta av guld.
Han blev limmet som höll ihop The Beach Boys.
Min roll i bandet har alltid varit att stödja dem.
Det förändrades ju över tid, för vi utvecklades och Brian slutade turnera
och jag tog över ledarrollen i bandet.
The Beach Boys blev liksom två olika grupper.
Den skivinspelande gruppen och den som turnerade.
Brian var lycklig som en lärka. Han slapp all den där pressen.
Nästa gång han ringde mig var han så ivrig att vi skulle komma hem,
gå in i studion och spela in nästa album.
HELP ME RHONDA, FEBRUARI 1965
- Vad är det? - Ska vi sjunga allsång?
Vet inte.
Vi gick in i studion för att göra sången till "Help me, Rhonda".
Jag hade lite problem med stämman.
Al, nu missade du synkopen rätt grovt.
- Okej. - En gång till.
Där satt den. Okej.
Släpp loss nu och var glada.
Murry kom och ville producera...
och det blev så pinsamt.
- Fattar du? - Ja, Murry.
Ni skrattar men ni fattar vad jag menar.
- Ja. - Synkopera lite.
Han var berusad. Och Brian var en mästare i studion.
Ge honom spåret, Chuck.
Sjung inte med, låt honom göra det.
- Vill du att jag går, Brian? - Nej, låt honom sjunga det.
- Din mor och jag kan sticka. - Blev du faktiskt full?
De försökte producera mig båda två på låten.
Då började liksom bråket.
De försökte... Jag kände mig ansvarig på ett sätt
men vad tusan. Jag vet inte.
- Chuck, stäng av. - Brian, jag är också ett geni.
- Nu kör vi, va? - Stäng av hans playback.
Murry var svartsjuk på Brian.
Jag insåg inte det genast. Men då blev jag liksom chockad.
Brian, kan du glömma vem du är, va?
- Nu kör vi. - Tänk på vem du är, bara.
Murry hade en sån stark önskan om att bli erkänd som låtskrivare.
- Kan vi köra den? - Ni får ju så mycket pengar,
och tänker bara på hur ni ska få nästa stora hit.
- Brian... - Får jag fråga en sak.
- Kom igen. - Jag vill bara att det här blir inspelat.
Jag ska aldrig mer försöka hjälpa er mixa nån låt.
- Varför då? - När ni har blivit så stora
att ni inte kan sjunga från hjärtat, då går det utför för er.
- Utför? - Utför!
Hemskt ledsen, grabben.
Jag har beskyddat dig i 22 år, men jag kan inte fortsätta
om du inte lyssnar till en intelligent människa.
Går du nu?
Om ni vill processa om det löper jag linan ut.
Nej... det vill vi inte.
- Tror ni att det är så lätt? - Nej, det tror vi inte.
Chuck och jag gjorde hit efter hit
på 30 minuter. Ni behöver fem timmar för det.
- Tiderna förändras. - Vet du varför?
- Ni tror er ha en image. - Tiderna förändras.
Glöm aldrig det.
Tiderna förändras.
FRED
Vi har lärt oss, till en hemsk och brutal kostnad,
att svaghet aldrig leder till fred.
Denna lärdom har fört oss till Vietnam.
Kulturen förändrades på alla möjliga sätt.
Den psykedeliska upplevelsen är en resa...
till oräkneliga galaxer i ens eget nervsystem.
Upprepat bruk av LSD förändrar hjärnans funktion permanent.
Och – iväg!
Måste gälla miljoner.
Frihetsmarschen från Selma till Montgomery är äntligen på väg.
60-talets mitt var en otroligt rik period musikaliskt sett.
Det öppnades helt.
Även medvetandet vaknade.
STOPPA mass-MORDEN NU
Samhället vill inte släppa status quo, just för att det är status quo.
Vi var på turné och hade kommit hem.
AL JARDINES RÖST
Vi fick signaler om att Brian börjat ta hallucinogener.
LSD och sånt, som författare ofta gjorde då och då.
Han körde mig runt en P-plats minst 20 varv.
Och förklarade hur fantastisk hans senaste tripp var.
Ja, jag tog LSD och det gav mig en ny syn på saken.
Plötsligt fattar man vad man kan göra och vad man inte kan göra.
Och så får man acceptera det.
Snart började musiken förändras. Utvecklas, liksom.
Nu kör vi. Det här blir jättebra, tagning 43.
Brian hörde arrangemangen i huvudet.
Vem vet varifrån de kom?
Vem vet varifrån några arr kommer?
Men de flesta arrangörer är folk som har studerat jättemycket.
De vet hur de ska skriva ner det.
Brian brukade förklara det för oss.
Hemligheten i alltihop är om vi kan...
Om vi kan få till en sån emfas, liksom.
Det var en fråga om hur vi uppfattade det han sa och hur vi spelade det.
Vi kände oss lite mer hemma med Brian.
Han visste att vi var jazzmusiker.
Vi gjorde som Phil Spector och behövde tre eller fyra timmar.
Och körde en hel låt.
Medan vi tidigare hade gjort tre-fyra låtar på samma tid.
Den stora skillnaden var att Brian fortfarande experimenterade.
Han uppfann ständigt sig själv på nytt.
Han visste vart han var på väg, men inte vi.
En kreativ person tillåter kreativitet hos andra och använder det.
Det är en talang att kunna göra så.
Ursäkta, men det stinker. Jag avskyr det faktiskt.
Det suger, Carol.
Vi uppskattar ert stöd. Vi ses nästa vecka, hoppas jag.
Och nu avslutar vi med Glenn Campbell. Varsågoda.
Tack.
Vid det här laget har Glenn egna hitlåtar. Han hinner inte turnera med oss mera.
Mike ringde mig, och sa: "Du är ju i skivbranschen."
PRODUCENT, MUSIKER
"Känner du nån som kan hoppa in för Glenn den här helgen?"
Jag ringde nog tio personer.
Ringde tillbaka och sa: "Tyvärr, jag hittar ingen.
Men det är ju gott om tid.
Jag kan sticka till flyget, ta med mig ett keyboard
och hoppa in över helgen."
Så började alltihop.
Ett av mina första minnen med Bruce
är att jag kom till hans hotell och han lärde sig spela bas
för att spela det på scenen. Han hade ju bara spelat keyboard.
Min dröm var att tjäna 250 dollar i veckan.
"Oj!" tänkte jag.
Carl hörde av sig: "Kan du komma med ut igen?"
Jag hängde med i två veckor.
Carl sa: "Vi skriver en check till dig. Hur mycket vill du ha?"
Tvåhundrafemtio dollar.
Då fick jag en check på 3 000, han trodde jag menade per kväll.
"Okej", sa jag. På det sättet kom jag med i bandet.
Min bästa vän var Terry Melcher.
PRODUCENT, SÅNGARE, LÅTSKRIVARE
Terry ringde och sa: "Min mamma, Doris Day, har världens bästa stereo."
SKÅDESPELERSKA
Vi åkte dit, och där var John och Michelle Phillips,
Mike Love, Brian Wilson, jag, Doris och Terry Melcher.
Och så lyssnade vi på Rubber Soul.
Det var ju en vändpunkt för The Beatles.
Det blev det också för Brian.
Jag flippade ur av den. "Ett sånt album vill jag göra", sa jag.
Där alla låtar verkar vara folkmusik, liksom.
Han såg Rubber Soul som ett temaalbum.
Det tände en gnista och så började han drömma.
Ett konceptalbum, från början till slut. Ett temaalbum.
Det var en tävling mot The Beatles
men de här killarna hade fortfarande sina randiga skjortor.
Brian fattade nog att de måste överge den identiteten.
Inte definieras utifrån, såsom hittills hade skett.
Så här gjorde du sist, och vi vill att du gör det igen.
Jag längtar så efter att få surfa igen.
Ni vill kanske vara med i vår klubb?
Surfklubben, det låter kul.
Utveckling är absolut nödvändigt
men ni har ju en speciell stil med era hitlåtar.
Killarna i ert band tycker att:
"Det här är upptrampade stigar. Vi vet ju att det funkar.
Nu gör vi en till likadant."
Många artister som måste göra såna här val,
gör det inte för konstens skull.
Al Jardine fick en lysande idé för The Beach Boys
att spela in en version av en låt som hette "Sloop John B".
Den hade spelats in av The Kingston Trio.
FOLKSÅNGARGRUPP
En version av min musikaliska uppfostran.
Jag var med i en folksångsgrupp i skolan.
Vi kopierade The Kingston Trio ton för ton.
Men när The Beach Boys bildades lämnade jag dem.
Jag har lite skuldkänslor för det.
Men jag spelade "Sloop John B" för Brian.
Han gillade egentligen inte folkmusik.
Han fastnade mer för musiken än för texten.
Vi satte oss vid pianot och jag föreslog några extra Beach Boys-ackord.
Det gillade han, det passade vår sångstil.
Sen gick Brian in i studion när vi var ute på turné.
Vi var i Japan, minns jag, när han sände en mix av låten.
VÄLKOMNA THE BEACH BOYS
Han hade gjort ett mästerverk.
Hade jag producerat vore det folkmusik. Nu är det en klassiker.
Brian hade växt ur de tre-fyra ackorden i en normal poplåt.
Det dög ju inte.
Och plötsligt...
insåg jag att jag hade massvis med musik att göra.
PET SOUNDS-INSPELNINGARNA JANUARI 1966
Jag ville skriva låtar som speglade mina känslor
snarare än bara bil- och surflåtar. Nåt mer introspektivt.
"Mike", sa jag, "jag skaffar en ny samarbetspartner."
"Vadå?" sa han, "jag är ju din samarbetspartner."
"För det här nya albumet blir det Tony Asher", sa jag.
Jag blev så överväldigad av vad Brian spelade och sjöng,
att jag inte tänkte så mycket på...
TEXTFÖRFATTARE, PET SOUNDS
...att texterna var helt annorlunda än de tidigare låtarna.
Jag söker efter en plats att passa in
Där jag kan säga vad jag tycker
Det fanns massor i hans skalle som jag inte förstod mig på.
"I Just Wasn't Made For These Times." Tagning ett.
Då fattade vi att vi hade ett geni där.
Du gör ett, två, tre, bom. Det ska vara ett, två, tre – bom!
De blev bara bättre och bättre.
Tagning två: "Let go of your Ego."
Det, att han var helt oskolad, var ett genidrag.
För han kände inte sina gränser.
Han visste inte att det fanns saker han inte borde göra.
Nu sätter vi det här, va?
Phil Spectors skivor, hur märkliga de än är,
är de liksom... Ja, svartvita.
Brian använde samma killar...
...som skrev och arrade låtar fast i Technicolor.
Snyggt.
Vi var ännu i Japan men han spelade in de flesta spåren till Pet Sounds.
När de kom tillbaka var spåren färdiga och redo för dem.
De behövde bara lära sig sina stämmor och sjunga.
En del hade underliga texter.
Särskilt för Mike som var känslig för texter.
Nu kör vi, tagning 11.
Tagning 19, tack.
Tagning 27, tack.
Brian var helt besatt som perfektionist.
Som på "Wouldn't it be nice". Vi tog om bakgrunderna 30 gånger.
Han hade öron som en hund, för sången var helt perfekt.
Brian kunde höra sånt som människor inte hör.
Lyssnar man till sången på Pet Sounds är det nåt av det bästa som spelats in.
För oss var det mer än en skiva.
Det var nåt alldeles nytt.
Det var popmusik som nått en ny nivå.
När vi spelade upp det för Capitol Records
sa de: "Jösses, jättebra, killar.
Men kan ni göra nåt som är mer åt
'Surfin USA', 'California Girls', eller 'I get around'?"
Capitol Records förstod inte alls
och de brydde sig bara om försäljningen och den kommersiella framgången.
Men vi hade växt upp.
Vi lät Capitol sköta PR och marknadsföring och sånt.
De förstod sig inte på det.
Vi behövde nån som fattade att Pet Sounds var en evolution.
PR-MAN
Derek Taylor var lysande. Han hade jobbat för The Beatles en tid.
Han flyttade till USA och blev vår PR-man.
Det var Derek Taylor som kom på "Brian Wilson är ett geni."
Brian, popgeniet!
Om man kollar på The Beach Boys historia
pågår det en ständig kamp mellan Brian och de andra.
Den här genistämpeln kopplas nog till honom
delvis beroende på hans psykologiska kamp.
Brians ensamhet. Övergivenheten hos Brian.
Det har nog hjälpt till att bygga på hans musikaliska geni
som en del av nåt i stil med:
"Kolla, han är inte som de andra i gruppen."
Orättvist.
Jag är ordförande i Brian Wilsons fanklubb.
Alla i Beach Boys musikaliska kraft är viktig.
Hade vi inte den förmågan skulle vi aldrig ha kunnat sjunga de här stämmorna.
Brian hade tur som hade oss att sjunga ut hans drömmar.
När albumet var klart pratade jag med Derek Taylor,
som sa: "Varför kommer ni inte till England och gör PR för Pet Sounds?"
"Den har ju inte släppts där", sa jag. "Gör det ändå."
Det fanns en berömd kille
som var jättesugen på att bli en Beach Boy, Keith Moon.
Han kom till min svit.
TRUMMIS, THE WHO
"Jag ska guida er i England", sa han, "så att ni får träffa alla."
Jag gjorde nog 20 intervjuer. Jag var en hjälte.
"Jag har The Beach Boys nya album, Pet Sounds."
Mot slutet av veckan kom jag tillbaka till hotellet.
"Bäst att du åker upp till sviten." "Varför då?"
"Lennon och McCartney väntar på dig. De vill höra Pet Sounds."
"Vadå? Jag har inte varit med i bandet så länge."
De är klädda i kostymer, edvardiansk stil.
De spelar albumet ett par gånger.
"Jösses, det här är ju tidernas album! Vad tusan ska vi göra?"
Den musikaliska uppfinningsrikedomen är ju helt... oj!
Första gången jag hörde "God only knows" grät jag.
Jag bröt ihop över de där texterna.
Gudarna vet vad jag vore utan dig
Om man hör nåt som Pet Sounds numera
och orkestreringen på den tänker man: "Oj!"
Det man glömmer är att han var först.
Brian satte ihop strukturer som ingen gjort i poplåtar förr.
Brian beslöt sig för att kvadda åhörarnas förväntningar
för sin konsts skull, och det märktes.
Paul McCartney utnämnde "God only knows" till den perfekta låten.
Och sen började de med nästa album.
Ny Beatles-LP på väg.
Det är intressantare att se mindre till själva tävlandet
och mer till samarbetet.
Detta friska samarbete förde musiken framåt.
Det förde kulturen framåt.
Det främjade det som rockmusiken betydde och kunde bli.
Jag har alltid undrat om de inte hade varandra
skulle deras respektive musik ha blivit vad den blev?
BRYTER NY MARK The Beatles på väg framåt
Men Sgt. Pepper blev en större kommersiell framgång än Pet Sounds.
BEATLES TOPPAR 200 MILJONER: LP IDAG
En av de stora prestationerna för The Beatles
var att de utvecklades och började om, om och om igen.
The Beatles: Senaste LP:n skapar andakt
Det skedde gradvis.
Som en grupp som strävade åt samma håll hela tiden.
Pet Sounds tog ett jättekliv på en gång, alldeles plötsligt.
Nåt knäppte till, och så kom de dit, men inte som The Beatles.
HELOMVÄNDNING FÖR THE BEACH BOYS
BRIAN WILSON är kanske ett arr-geni men hans texter suger.
Pet Sounds var så radikal...
BRUCE JOHNSTONS RÖST
...jämfört med de trevliga album som vi hade gjort.
Capitol hade nått så stora framgångar med försäljningen att de bara vill ha mer.
Istället för att göra PR för Pet Sounds här i USA
släppte Capitol den första Best of The Beach Boys
och gjorde reklam för den. Den gick snabbt mot guld.
De gjorde inget för Pet Sounds utan sa att den inte var kommersiell,
att folk inte skulle förstå den.
DET BÄSTA LJUDET PÅ STEREOBAND
Att kalla dem USA:s största surfgrupp var idiotiskt
i ljuset av att det förekom saker som Vietnamkriget,
studentdemonstrationer och rörelsen för mänskliga rättigheter.
Allt sånt här som den yngre delen av samhället fångats i.
Det var inte det idylliska 60-talet som vi sjöng om.
Han förstod det inte.
Han lade ner hela sitt hjärta i den här skivan mer än nånsin förr
och så gillade folk den inte.
Pet Sounds lyckades inte kommersiellt, men gick hem hos kritikerna,
och det sårade nog Brian.
Han var i en sårbar fas i sitt liv.
Mitt liv är beroende av The Beach Boys framgångar
och jag blir väldigt påverkad av vad folk tycker.
"Jag vill göra nåt som folk kan respektera", sa jag.
"Inte bara i skivindustrin, utan hos publiken."
Får jag höra orgeln.
INSPELNING GOOD VIBRATIONS JULI 1966
"Good Vibrations" var schizofren.
Den spelades in i många olika studior. Tre för att vara noga.
Stanna.
Det skulle nog ha kostat en halv miljon dollar nu, det spåret.
Han var ute efter nåt speciellt och tänkte inte ge sig.
Vem är så knäpp att han plockar in en teremin
på en popskiva?
Vi tar det från början, det kan du. Det här blir tagning 25.
"Good Vibrations." Det tog tre månader. Så gör ju ingen.
Många skulle ju säga: "Han är galen." Det sa jag aldrig.
Jag har alltid haft respekt för Brian Wilsons geni.
Till slut fick Brian till det i studion så att vi kunde sjunga.
Men Mike som körde till studion hade inte texten klar.
Hans fru, Suzanne, satt i passagerarsätet.
Mike kör och dikterar för henne medan han åker till studion.
Vi sjöng in det på två kvällar.
Sen tog det Brian månader att mixa ihop det.
Det tog honom så lång tid och jag fattade aldrig varför.
Men sån var Brian.
En ny låt som kommer att slå popvärlden med häpnad.
Den heter "Good Vibrations" och kan bli årets låt
När jag hörde den sa jag: "Oj! Så ska det låta! En monsterhit!"
Det blev en monsterhit.
Återigen visade sig vår skrivarrelation vara ytterst framgångsrik.
Text och musik: Brian Wilson & Mike Love
Brian Wilsons marionetter?
Litar The Beach Boys för mycket på ljudgeniet Brian Wilson?
Problemet var att Brian kallades för geni,
men det fanns ingen cred åt de andra i bandet
eller åt Mike Love som skrev texterna.
Det hade varit fint om nåt sånt hade existerat.
Det hade kanske blivit lättare för Brian att hantera genistämpeln.
Vi var på turné 1966.
Trots att Pet Sounds inte gick så bra i USA
lyckades vi mycket bättre i England.
Vi röstades fram som ettor. Tvåorna var The Beatles.
De älskade oss. "Good Vibrations" gick in på plats nummer ett där.
Vi förväntades åstadkomma storverk
med vårt nästa album, Smile.
Vi var ju upptagna med turnéer och sånt och jag skrev inte med honom då.
Det var Van Dyke Parks.
Tjugoett. Tagning 250. Klappa.
All musik går ner hos mig...
TEXTFÖRFATTARE, SMILE
...men jag gillar The Beach Boys, för deras ödmjukhet.
Jag skrev några texter åt Brian,
och det är nog det bästa jag har gjort, tror jag.
Jag träffade honom ute i trädgården hos Terry Melcher.
"Oj, vilket sätt han pratar på, den där killen", tänkte jag.
"Skulle du vilja skriva lite texter med mig?" frågade jag.
"Visst", sa han, "vi prövar."
Det var då vi använde mycket droger.
Jag brukade ta stimulantia,
för jag litade inte på min egen energi.
Jag tog de där pillren och de...
Ja, så är det. Jag tog piller. Och mådde finfint.
Van Dyke och jag tog uppåttjack och skrev låtar ihop.
Vi skrev som tokiga.
Vi låg långt före vår egen tid.
Det var popmusikindustrins mest avancerade experiment.
SMILE, RÖSTPÅLÄGG SEPTEMBER 1966
Då hamnade vi på riktigt djupt vatten.
Han började nog få svårigheter med sig själv
och ändå var musiken fantastisk.
Jag var rätt extrem på den tiden. Musikerna fick använda brandsäkra hjälmar.
Jag fick en kille att komma med brinnande vedträn
för att skapa rökdoft i studion. Jag var helt galen.
Sen råkade en byggnad brinna ner
samma dag som vi höll på med det i närheten.
Jag trodde att vi på nåt mystiskt sätt hade startat branden.
Jag hade ju massvis med pengar. Miljonär.
Och kunde skaffa vilka droger jag ville.
De jävlades...
Jag kunde få tag på droger och de rörde till det för mig.
De sabbade min hjärna.
Han var rätt paranoid och överkänslig.
Men jag var en sån där som kan gå in och göra bakgrunder.
Jag sjöng på många av låtarna.
Det har sagts att Michael inte var så stödjande.
Det fanns sånt som han inte stöttade.
Det tunga drogbruket
och syra-allitterationen som jag sa, med Van Dyke Parks.
Jag stod inte de andra tillräckligt nära, men försökte försvara mina låttexter.
Mike Love sa en dag till mig: "Förklara det här:
'Om och om igen ropar kråkan, "Öppna upp majsfältet.'"
"Van Dyke, vad betyder den texten?"
"Har ingen aning", svarade han. "Just det," sa jag.
Han trodde inte texterna gick att känna igen.
Själv älskade jag det. Konstnärligt och abstrakt.
Svepande sammet över mig
En svag kandelaber väcker mig
Till en sång som löser upp min gryning
Jag insåg att Brian och Van Dyke skapade ny lyrik.
Men det passade kanske inte direkt för The Beach Boys.
Det kunde ha fungerat för Brians eget album.
I kolumner krossas domino...
Jag ville göra min musik, och de ville göra sin.
Det blev till en dragkamp.
Det var som att slitas i bitar.
Surfar
Ovanpå en flodvåg
Så kaotiskt och turbulent för honom,
och han kunde helt enkelt inte avsluta Smile.
Han tog Smile- banden och lade dem på hyllan.
THE BEACH BOYS SKÅPMAT - GRÖNSAKER
Det blev för mycket för honom. Han lade bara undan dem.
Han blev nog rädd att musiken skulle ogillas.
Jag tyckte det var olämplig musik för oss.
Olämplig för dig, Brian, eller för The Beach Boys?
- För The Beach Boys. - Vad var olämpligt i den?
Tankarna bakom musiken var lite för knäppa.
Det var som eld och materia, liksom. Jag slängde bara bort det.
BEL AIR KALIFORNIEN
Vi var rätt utmattade då.
Och beslöt oss för att bygga en studio hemma hos Brian.
Då kunde vi träffas socialt igen
och faktiskt trivas med att göra det vi höll på med.
Det var som att börja om.
Vi gjorde ett litet album som hette Smiley Smile.
Jag håller på med mina grönsaker
Hackar lite grönsaker
Det finns en del tokerier där.
Vi hade en låt om vår favoritgrönsak. Det låter heltokigt.
Min favoritgrönsak
Smiley Smile innehåller en massa psykologiskt trams,
och underliga knasigheter.
Därför tyckte jag: "Det här är ju helt annorlunda."
För nån som är sugen på experimentella ljud
eller oförutsägbara upplevelser i musiken
är hela albumet en oförutsägbar musikalisk upplevelse.
Brians uppfinningsrikedom och besatthet med att tänja på gränser
hjälpte dem upp till en ny nivå.
Men det finns en inbyggd risk med att ta ut svängarna:
Att köra över hela gruppen av fans för att man gått för långt.
Detta The Beach Boys-album tog mer än ett år att producera.
Man kan undra vad de gjorde i elva och en halv månad.
Jag skapade ihjäl mig. Massor av skivor. Sjöng fejset av mig.
ängslig efterapning
Jag kom till total utmattning och drog mig tillbaka.
Han var vid en punkt med The Beach Boys
där de inte var så nöjda med den musik han ville skapa.
Det pågick en massa småbråk under den tiden.
Brian sa bara: "Låt dem göra det, då!
Låt dem göra det. Så får de se hur lätt det är!"
Fastän det var han som var geniet
fick han inte deras fulla stöd.
Eftersom de höll sig inom familjen blev det extra svårt
och ställde ytterligare krav på hans psyke.
Många artister som får en sån påtaglig kommersiell framgång
glömmer varför de gav sig in i leken över huvud taget.
Varför de skapar musik.
Nu bedömer de sitt värde som handelsvara
mer än nåt annat.
Vid den här tiden pågick Monterey Pop Festival.
3 STORA DAGAR
De skulle toppa affischerna på lördagen, men hoppade av.
DEREK TAYLORS RÖST
Vi kunde inte tro det. Det blev en sån vändpunkt.
Vem vet vad som kunde hända?
Det var ju The Who, Janis Joplin och Jimi Hendrix,
Jefferson Airplane och så givetvis The Grateful Dead.
Det psykedeliska hade slagit igenom och allt var plötsligt annorlunda.
Monterey Pop var ett kulturförändrande ögonblick, och så var de inte med.
Hippies välkomnar Summer of Love
Det var så rörigt med oss att vi liksom missade tåget.
De hängde inte med i sin tid, de drog inte alls åt samma håll.
Under tidigt 60-tal blev de affischnamn för drömmen om Kalifornien.
Mot slutet av 60-talet hade den drömmen förändrats
och de ändrade inte publikfokus
för att ändras med tidsandan.
TV-FRAMTRÄDANDE 1969 KRAFT MUSIC HALL
Då kom den kulturellt mest relevanta musiken i amerikansk historia.
Låtar om kampen för mänskliga rättigheter, om identitet, om politisk frihet.
Deras image var så långt bort det gick från förändringen i kulturen.
Och så hade vi Dennis.
Hej, jag heter Dennis Wilson. Jag sjunger rock'n'roll.
Han blev själva essensen av 60-talets rockkille i LA.
Dennis var en del av scenen.
Han hörde till Laurel Canyon.
En del av mot-kulturen i Sunset Strip.
Han var helt enkelt vild. Fast lustigt nog,
var det han som fick oss intresserade av sånt som meditation.
Fastän berusad kunde han säga: "Nu mediterar vi."
En dag plockade han upp några liftare på Sunset Boulevard
och tog hem dem.
Han sa att han hade en guru som hette Maharishi
som hade lärt oss alla hur man mediterar.
MAHARISHI INDISK GURU
Sen sa de: "Vi har också en guru.
Han heter Charlie Manson."
Jag träffade honom bara en gång, men det räckte.
Manson var faktiskt en aspirerande låtskrivare.
Dennis och Charlie började skriva ihop.
Vid det laget släppte The Beach Boys en Charlie Manson-låt som B-sida,
"Never learn not to love."
Manson kan man säga mycket om,
bland annat att han fortfarande hör till drömmen om Kalifornien.
Han ville också ha drömmen om Hollywood. Han ville bli rockstjärna.
Han sökte kontakt med Terry Melcher genom Dennis.
Dennis presenterade Manson för Terry Melcher.
Men Terry tackade nej.
Och det som hände sen, ja, det hände sen.
I en scen som beskrivits av en utredare
som ett minne av galen religiositet...
hittades fem personer, inklusive Sharon Tate döda.
Manson gick till Terry där han hade hyrt, men Terry hade flyttat.
Sharon Tate och fyra andra mördade
Det var där han mördade dem. Så hemskt.
Jag tror att Dennis tog det väldigt hårt
för han hade ju haft ett finger med i att presentera honom för oss.
Han har mått dåligt för det sen dess. Det var inte hans fel.
Vi satt illa till, och Murry trodde nog att allt var över.
Murry var ju vår publicist, eller hur?
Han tog över hela förlagskatalogen.
En gång sa han åt oss att han skulle sälja den till oss igen,
men det gjorde han aldrig.
Brian fick ett samtal från sin far: "Jag har sålt hela katalogen."
"Har du sålt alla mina låtar?" sa Brian. "Hur kunde du?"
Brian var mycket, mycket sårad. Det var svårt för honom.
Murry tänkte väl: "Killarna orkar bara hålla på så länge,
och sen dör de, som alla andra artister. Lika bra att ta för sig."
Jag skrev texter till så många låtar som Murry inte gav mig cred för.
Jag blev lurad av min farbror.
Men min kusin hade psykologiska problem
och hade ingen kontroll över sin far.
Vad kan man göra?
Brian ägde hälften tillsammans med Murry.
Vad gör man? Ställer sin far inför rätta? Nej, det tänkte han inte.
Det sårade honom djupt, han steg inte upp ur sängen på tre dar efter det.
Han fick flashbacks av LSD.
Man sa att jag var osäker och inte kunde klara av nånting.
Jag gömmer mig i sovrummet.
Brian hade ju problem.
Killarna var där allihop och han sa: "Jag stannar i sängen."
Vi spelade in hemma hos honom i Beverly Hills,
och han ville inte komma ned och delta i det.
Jag gick hem till honom dagligen och frågade: "Vad kan jag göra för dig?"
Glöm inspelningen.
Jag ger upp allt bara min bror blir bra igen.
Det var så plågsam att se Brian gå igenom allt det där.
Det var då som Brian bad mig bli mer delaktig i produktionen.
Carl blev Brians lärling.
Efter alla år med inspelningar med The Wrecking Crew var Carl redo.
- Två. Ett, två, tre. Kör. - Jag hade ju lett bandet
sen han slutade turnera 1964. Det blev bara naturligt.
När Brian slutade producera
skapade det mer demokrati i studion.
Dennis skrev låtar. Bruce Johnston producerade, liksom Al Jardine.
Jag skrev ju också många av låtarna.
Men Dennis musik utvecklades på ett förvånande sätt, mer än vi andra.
"Forever" var en fantastisk låt som Dennis gjorde.
Den var verkligen bra.
Dennis hade dolda talanger.
Jag tänkte: "Jösses, vem visste att han kunde spela piano så där?"
Det hade han dolt. Det var nog rätt svårt för honom att växa upp
i Brians skugga och försöka bräda honom.
Men när Dennis blev äldre kände han sig säkrare
med att föra fram sin egen musikalitet.
Om man hör på låtar från sent 60-, tidigt 70-tal
låter det som ett annat band.
Kanske var det därför de inte blev så populära.
Man visste inte vad man skulle göra med dem.
The Beach Boys har genomgått musikaliska förändringar sen surfdagarna
The Beach Boys som sound var så cementerat på de tidigare plattorna.
De var som nåt pojkband, eller barnskådisar
som inte klarar den där första stora framgången.
The Beach Boys väntar på vågen
Det störde dem för deras självkänsla börjar röra sig runt den företeelsen.
Deras karriär har för mig alltid varit:
"Det behövde vi för att bli Vi, men vilka är vi egentligen?
Vilka är vi som artister?"
Den kampen lämnade de aldrig.
Vi tyckte låtarna var jättebra. Men inte publiken.
Vi fick inte mer än 5 000 dollar för ett gig. Tänk, va?
Vi kämpade verkligen. Gjorde allt för att överleva.
Vi var inte The Beach Boys längre. Vi var män på beachen.
Jag försökte till och med ändra vårt namn. Försökte kalla oss "Beach".
Det funkade aldrig, men Al hade rätt.
Det blev o-coolt att lyssna på The Beach Boys.
Vi ville försöka återuppfinna oss.
Nu släpper vi det här med The Beach Boys, va?
SLUT PÅ SURFEN
Inte nära vattnet
Det är trist
Albumet har ju "Surf" i titeln
men Surf's Up handlarinte om surfing och att allt är så bra.
Första låten på skivan heter "Don't go near the water".
Vi tyckte att vi gjorde seriös musik.
Men det sålde ändå inte albumet.
Vi insåg att vi behövde ett nytt sound.
Förr var ju Brian vår ledare, musikaliskt sett.
Men han kom inte till inspelningarna mer.
För att rädda bandet fick vi ju göra nåt,
som att ta in fler folk.
SÅNGARE, GITARRIST
RICKY FATAAR TRUMMIS
Ricky Fataar och Blondie Chaplin hade en grupp som hette The Flames.
Vi träffades i London.
The Beach Boys plus två, förändrat sound
De fick en idé om att dra in oss i bandet och jag tyckte det var hellöjligt.
Det verkade inte ens möjligt för de var en sån sammanbunden familj.
När vi först kom med i bandet var det svårt att anpassa sig.
När vi jobbade ihop och så
var det en jättefin upplevelse.
Det var ju inte så funky som vi var vana vid.
SÅNGARE, GITARRIST
Alltså, funky på vårt sätt.
När vi kom med blev musiken en smula råare.
På live-gigen pumpade vi på bra mycket mer än de var vana vid.
Och jag klankar inte på er, killar.
Men det gick inte så bra.
Det var inte som 'the big beat'-stilen. De hade lugnat sig betydligt.
The Beach Boys var sårade.
Vi sjöng på sista versen.
Vi kände bara för att komma bort och återuppfinna oss själva.
Vi hade aldrig spelat in utanför USA nån gång.
Så hamnade vi i Holland.
Vi höll fast vid vår musik men hade fastnat i en neråtspiral.
Var är Beachboys?
De går från att vara en av världens mest kända popgrupper
till att helt falla ur kartan.
Ingen logisk tankeprocess styrde gruppen längre.
ÄR DET SLUTET?
Då bestämde Capitol, utan vår vetskap,
att släppa en stor "Best of".
20 av dina favoriter av Beach Boys-hits på samma ställe
i en fantastisk dubbel-LP, som heter Endless Summer.
Låtarna kom alla från de tidiga albumen.
De stod för en positiv era.
veckans LP
Endless Summer fick en förstaplacering.
Plötsligt fanns det en ny generation skivköpare.
För dem var alltihop nytt.
Deras bekymmerslösa lyckliga image låter publiken fly från vardagen
och hälsa på 60-talets "good old days".
Lustigt. Den image vi lämnade bakom oss var det som räddade oss.
20 favorithits från THE BEACH BOYS
Det gav vår karriär ny energi. Vi fick en andra chans.
Man måste komma ihåg att de hade alltid turnerat.
Det var ett band som kunde återskapa sitt sound.
The Beatles slutade turnera
mest för att de inte kunde spela sina grejor live.
Jag förstår inte hur de kunde klara det som The Beach Boys hade spelat in.
The Beach Boys har aldrig varit bättre
Sen började vi spela på arenor.
The Beach Boys rockar på LA Forum
Första konserten på Giant Stadium Publik: 61 128 personer
Beach Boys gör Central Park till drömmen om Kalifornien
150 000 klappar händer till deras musik
Då började det här med 8–80.
Det kom åttaåringar likaväl som 80-åringar.
Vi drog nytta av att våra låtar fastnar hos unga människor, oavsett ålder.
Så fantastiskt att få vara en del av det.
Brian och jag gick ihop och skrev några låtar som folk fortfarande vill höra.
Men efter att Murry sålt vår katalog ägde vi inte låtarna längre.
Han blåste sina egna söner och sina barnbarn.
I början var de beroende av Murry.
Utan en Murry hade The Beach Boys aldrig funnits.
Beach Boys-nostalgi
Men Murry hade inte visionen, han såg inte vad vår katalog kunde ge oss.
Hundratals miljoner dollar.
Han sålde alltihop för 700 000.
Eftersom Murry aldrig hade gett mig nån cred på mina låtar med Brian
var min enda utväg att lämna in en stämning.
Dåliga vibbar: Love stämmer Brian Wilson om royalites
Där förlorade vi alltihop.
The Beach Boys slutar som ett familjedrama om rättigheter.
Ändlös miss - Beach Boys slag om rättigheterna i domstol
"Vänta lite, killar", sa jag. "Vad handlar det här om?"
The Beach Boys i duell om stämningsansökan
Sen blev vi uppdelade, en smula.
Det har ju gått upp och ner i vår relation
och numera pratar vi sällan med varann.
Men om jag bara kunde berätta för honom...
att jag älskar honom.
Och inget...
eller ingen, kan sudda bort det.
En gång frågade jag Brian: "Varför fick vi sån framgång, tror du?"
"Kanske för att musiken speglade livsglädjen
på ett enkelt sätt.
Helt enkelt en upplevelse av ren glädje", sa han.
Deras musik var en del av en vitt spridd önskan
att få tro på möjligheten om den kaliforniska drömmen,
fastän det inte tycks passa på alla sätt.
Ett band som var känt för surfande, fastän de inte surfade.
Ett band, synonymt med stranden
som spelar in skivor om att stanna hemma på rummet.
De representerar så mycket mer komplexitet än vad folk ger dem cred för.
Vi har en speciell gäst ikväll.
Han är skälet till att vi alls är här. Punkt.
En stor applåd för Brian!
VÄLKOMMEN TILLBAKA BRIAN
De satte ett soundtrack till livets bästa sidor.
Med ett unikt sound.
Men ingen hade kunnat lysa utan de andra.
De flesta har en favorit i gruppen.
Men en grupp är ju en grupp.
The Beach Boys är en familjehistoria,
med alla upp- och nedgångar.
Men det positiva väger gott och väl upp det negativa.
I KÄRLEKSFULLT MINNE BEVARADE
Välkomna!
Välkomna alla ni 400 000 denna underbara dag.
Vi kan stolt presentera de oförlikneliga The Beach Boys!
Tack ska ni ha!
Ha så kul med fyrverkeriet!
Tack, igen.
År 2000, 34 år efter releasen blev Pet Sounds guldskiva.
Två veckor senare blev den platina.
Nu anses den som en av de bästa skivor som nånsin producerats.
Som ett av världens mest framgångsrika band
har The Beach Boys sålt över 100 miljoner skivor över hela världen.
Till Jimmy
Översättning: Eva Söderqvist