Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ve vězení funguje kodex.
Je to jako žebříček zločinů,
které jsou vězni více či méně přijímány.
A pokud je ten zločin vážný, moc zlý,
bude z vás mršina, jak se říká.
Pokud je z někoho mršina, asi jako jsem byl já,
je to kápova zodpovědnost, aby ho při první příležitosti zabil.
Všichni ve vězení mě chtěli zabít,
včetně poloviny bachařů.
Je to asi normální reakce.
Ale...
ani jednou jsem si nepřipadal natolik v ohrožení,
jako tolikrát, když jsem byl v sektě.
Intenzita uvěznění se ani zdaleka neblížila
intenzitě zotročení v sektě.
Sedm členů sekty zadržených ve věznicích v Santiagu
jsou pod trvalou ochranou před možnými útoky uvnitř věznice.
Proč něco neřekneš?
Byla to děsivá, nepředstavitelná událost,
horší než jakýkoli zločin, o kterém jsme kdy vysílali.
Podle chilské policie jde o první obřadní obětování člověka v Chile.
Za účelem vyhnout se konci světa.
Ten zločin je tak hrozný,
že se nikdo nechce dívat dál.
Tohle nebyl zločin z vášně.
Tohle nebyl zločin, kdy zabíjíte, abyste ukradli auto.
Byl to zločin kvůli záchraně světa.
Obecně o tom nerad mluvím,
protože lidé nechápou, jak moc je to špatné.
Když vám povím úplně všechno,
rozruší vás to. Víte?
ANTARES DE LA LUZ: KULT SOUDNÉHO DNE
Jmenuji se Verónica Foxleyová a jsem novinářka.
Posledních 30 let své kariéry jsem zasvětila investigativní žurnalistice.
A policejní žurnalistiku jsem měla vždycky ráda.
Mám ráda krimi příběhy, protože souvisí s lidskou povahou.
S těmi...
slabinami v lidských myslích,
a tajemstvími, která se v nich skrývají
a nutí lidi páchat zločiny.
A zvlášť v tomto případě, když jde o sekty,
to, co mě na případu zaujalo nejvíce, když jsem s ním začínala,
byl motiv.
Motivem byla záchrana světa.
To si pak řeknete: „To je delirium, na to se podívám.“
NĚKDE V JIŽNÍM CHILE
Nikdy jsem nebyl tak šťastný, jako když jsem vstoupil do sekty.
BÝVALÝ ČLEN COLLIGUAYSKÉ SEKTY
Byla to skupina lidí,
kteří procitli,
aby...
sloužili vyššímu dobru.
Aby sloužili světlu, lásce a očistili celý svět.
Vzali mě k sobě.
Přijali mě takového, jaký jsem byl. Nikdy předtím jsem nikam nepatřil.
ŘEDITELSTVÍ VYŠETŘOVACÍ POLICIE CHILE
Pamatuju si, že v prosinci
přišla na policii
rodina jedné osoby,
v tomto případě ženy,
a ti lidé říkali,
že jejich sestra patří do sekty.
Zákon o sektách, konkrétně v Chile, uvádí,
že nikoho nelze diskriminovat na základě jeho náboženského víry.
- Tady. - Tam vzadu.
Protože neexistují žádná omezení, vyšetřování sekty je o to složitější.
Hledej dál.
Do toho.
Hej, kámo.
Skvěle. Podíváme se.
Pro všechny detektivy v té jednotce to byl nový zločin.
Neměli jsme zkušenosti. Nevěděli jsme, jak vyšetřovat sektu.
Co nám umožnilo vyšetřovat Colliguayskou sektu,
byla ayahuasca, která byla pašována z Peru do Chile.
Všechno se změnilo, když jsme zjistili, že došlo k vraždě.
Byly provedeny testy, které potvrdily lidské kosti.
Aha. Určitě?
Počkáme na státního zástupce. Pracujte pečlivě.
Hrozná vražda.
V dubnu 2013
mi zavolal metropolitní prokurátor ze Santiaga,
aby mi řekl o velkém případu, který bude přidělen
úřadu prokuratury v Quilpué.
A že budu mít víc informací od policie, která případ vedla,
což byla vyšetřovací policie.
Santiagská policie zahájila vyšetřování v prosinci 2012,
když zjistili, že se v Colliguay nacházejí
lidské ostatky,
což odpovídalo
základním informacím, jaké jsme o sektě měli.
Prokurátor nám okamžitě vydal zatykače
na členy Colliguayské sekty.
Tento případ mě z hlediska lidské brutality
zasáhl nejvíc.
Litujete toho?
Litujete, že jste členem sekty?
Byla to pro nás výzva.
Jak se vypořádat s něčím, co bylo bezprecedentní?
Bylo na mně, abych od těch mladých lidí získal výpovědi.
A bylo to opravdu složité.
Svědectví těch, kteří se účastnili procesu,
byla vytvořena na základě oficiálních záznamů z případu.
Některé výroky byly kvůli srozumitelnosti zjednodušeny.
David Pastén Rojas.
BÝVALÝ ČLEN COLLIGUAYSKÉ SEKTY
Tito lidé byli po celé roky
oběťmi manipulace ze strany Antarese.
Carolina Vargas San Martínová, 15...
A toto podmanění se pak změnilo ve výhrůžky...
Pablo Undurraga Atria.
...z nichž vznikl strach, který je pak spojil.
Josefina Isabel Lópezo Núñezová.
Natalia Guerraová Jequierová.
BÝVALÁ ČLENKA COLLIGUAYSKÉ SEKTY
María del Pilar Álvarezová Fuenzalidová.
Zejména Pablo Undurraga,
zástupný vedoucí této skupiny...
Karla Franchyová Aranaová.
byl vyděšený ze všech nejvíc.
Byl jsem velmi samotářský.
A najednou jsem měl rodinu.
Okamžitě.
Lidi, kteří mě měli rádi a chtěli mě mezi sebou.
Pablo byl šťastný kluk,
měl hodně rád přírodu.
Byl šťastný, dokud ve škole nechodil...
OTEC PABLA UNDURRAGY
do třetí nebo čtvrté.
Pablo byl pro základku nešťastnou kombinací,
protože byl malý,
měl rovnátka a brýle a neměl rád fotbal.
Však to víte.
Byl ideální obětí šikany.
Celé dny jsem kreslil, rád jsem se učil,
měl jsem dobré známky.
Sakra, byl jsem ale snadný cíl.
Bylo to dost nefér.
Štvalo mě to, nechápal jsem, proč mě nenechají.
Tehdy jsem nevěděl, co vím teď.
Byl jsem naštvaný, frustrovaný, nevěděl jsem si s tím rady.
Takže než mi bylo 18, byl jsem docela v depresi.
Nakonec, ke konci střední,
jsem se přestal snažit zapadnout
a začal si hledat přátele jinde.
Nemohl jsem se dočkat konce školy. A když přišel, pokračoval jsem na vysokou.
Objevil jsem hudbu.
Zpíval jsem v kapele...
a uvědomil si, že hudba je to pravé. Zamiloval jsem si to.
Kousek po kousku jsem začínal mít normální vztahy.
Začal jsem randit.
Našel jsem si opravdové přátele.
Než jsem nakonec
potkal matku mého nejstaršího syna,
teď je mu šestnáct.
Bylo mi 23, když jsem se dozvěděl, že ze mě bude táta,
a stal jsem se jím ve 24.
Lidé věří, že ve 24 už jsou dospělí.
V dokladech se psalo, že jsem dospělý.
Ale emocionálně jsem dospělý nebyl.
Podíval jsem se na sebe a napadlo mě, že jsem v bryndě.
Musím se dát do kupy.
Chci být synovi dobrým tátou
a chci pro svého syna dobrý svět.
Je to malý krůček pro člověka...
Změna klimatu, odlesňování,
zrychlený populační růst...
Ropná plošina Deepwater Horizon explodovala.
Bylo zatčeno dvě stě čtrnáct lidí...
Musíme udělat vše, co je v našich silách, abychom zastavili teror.
...dostali příkaz připravit se.
Americká armáda zahájila útok...
To je Světové obchodní centrum?
Prý havarovalo letadlo!
Začal jsem věřit všemu, co mi bylo nabídnuto.
Dělal jsem Reiki, účastnil se temazcalů, začal číst o buddhismu...
cokoli, co nebylo katolické.
A jednoho dne můj mistr Reiki řekl, že pro mě našel dokonalý workshop.
A bylo to docela blízko mému domu.
Tak jsem šel... i když jsem nevěděl, o co jde, a poznal jsem Antarese.
Než se stal Antaresem de la Luz,
jmenoval se Ramón Castillo Gaete.
Dítě z dělnické třídy
z Peñalolénu,
hrál fotbal,
měl v sousedství kamarády, jezdil na kole,
doučoval děti v Lo Hermida a měl politické a společenské závazky.
V mládí studoval hudbu.
Líbila se mu andská hudba.
Byl v hudební skupině s názvem Amaru.
A byl to dobrý muzikant.
Uměl skvěle hrát na klarinet, saxofon a charango.
To se mi na Antaresovi líbilo.
Měl schopnost napojit se na potřeby ostatních
a pomoct jim.
Od útlého věku cítil Ramón Castillo
bolesti po těle.
Takové bolesti, které ho ochromovaly, hodně trpěl.
V noci nemohl spát.
Řekl mi, že ty bolesti byly tak hrozné,
že by byl raději mrtvý.
Řekl, že bude pít ayahuascu,
protože už ji jednou měl, dva roky před tím
a ta mu pomohla.
Tedy, bolest polevila na dvě tři hodiny.
A pro něj to bylo...
neuvěřitelné.
Ramón Castillo se jednou ukázal u mě doma, stejně jako mnoho lidí.
Tehdy jsem jednou týdně pořádal obřady.
Přišel ke mně hledat lék, jako mnoho jiných.
Připravili jsme obřad.
Ramón byl tady,
ceremoniář tam.
Zavřela jsem oči.
A z místa, kde jsem věděla, že sedí Ramón,
jako by vycházelo hodně světla.
V džungli jsou tisíce rostlin.
Každá rostlina je léčivá.
Každá rostlina má ducha.
A ayahuasca je jakousi syntézou celého toho světa,
je v ní kousek z každé rostliny odtamtud.
Určitým způsobem jsou zahrnuty ve dvou rostlinách:
v chacruně a v ayahuasce.
To, jak je uvaříte, je klíčem k moudrosti.
Má mnoho využití,
ale tím hlavním je terapie
a uvědomění.
Několikrát si vzal ten lék
a pak řekl, že mu nepřijde správné, abychom mu říkali Ramón.
Měli jsme mu říkat Antares.
Ayahuasca vám může pomoci různými způsoby,
ale hlavně si pak uvědomíte sama sebe.
Ramón Castillo si říkal Antares de la Luz,
protože se tak říká nejjasnější hvězdě souhvězdí Štíra.
On, jeho družka, a ještě jeden jeho kamarád,
o nichž lze říct, že byli prvními následníky,
šli na setkání s názvem Rainbow.
A tam potkal lidi, kteří se nacházeli na stejné cestě.
Byl jsem opravdu ochotný naslouchat...
opravdu vnímat.
Jak jsem to prožíval, viděl jsem tři bytosti.
Jednou byl Ramón s dlouhými vousy,
seděl na skále u řeky.
Řekli mi: „Posaď se k nám a medituj.“
„Ukážu ti meditaci.“
Ukázal mi meditaci
a já byl úplně unešený.
„Co to cítím?“
To bylo podruhé, co navštívil komunitu Rainbow.
A přišel se dvěma lidmi.
A začal vytvářet skupinu, která s ním meditovala.
Pamatuji si na tu řeku. Na velkou řeku.
Jednou jsem se procházela u řeky
a viděla je, jak meditují.
Šla jsem k nim.
A v tom klíčovém okamžiku jsme si všichni připadali blízcí.
Cítila jsem něco v sobě, něco, čemu nemůžete rozumět.
Antares de la Luz byl přitažlivý.
A ta jeho přitažlivost měla několik důvodů.
Nejprve to byl jeho vzhled. Byl docela vysoký.
A byl statný.
Měl působivou osobnost.
Od ostatních se hodně lišil.
Měl hlas jako mistr, postoj jako mistr,
i plnovous mistra,
a plešatou hlavou mistra.
Jeho důvěra
ve filozofii, kterou vyznával, vás přiměla jí také věřit.
Milovala jsem ho.
Nebyla jsem s ním, protože mě o to požádal,
ale proto, že jsem ho milovala až moc.
Antares přišel s lidmi, kteří měli také schopnosti,
s lidmi, kteří už něco uměli.
Byli jako „nadřízení“.
Byl tam můj mistr Reiki, a ještě jeden další.
Byli tam lidé, kteří podle mě...
něco znamenali. Chápete?
A všichni vzhlíželi k Antaresovi s velkou úctou.
Byl naprostou inkarnací toho, jak by měl vypadat můj mistr.
Měl rozsáhlé znalosti,
které si studoval a memoroval.
A všechny vědomosti smíchal
do spirituální koláže.
Mluvil o Carlosu Castanedovi,
o proroctví Mayů...
BÝVALÁ NÁSLEDOVNICE
...a o Virakočovi.
Na jakoukoli otázku, jakou někdo položil
při semináři,
odpověděl velmi...
pohledný muž.
A odpovědí by byla vždy nějaká citace.
Vždycky měla nějaký speciální význam
a zdroj informací.
Carlos Castaneda.
Učení dona Juana,
ikona v době hipíků
ve Spojených státech.
V 60. letech 20. století
Carlos Castaneda
studoval rituály předků původních Američanů.
Šokoval moderní antropology
a stal se samozvaným šamanem.
Carlos Castaneda byl guru americké kontrakultury.
Byl inspirací pro filmové režiséry, spisovatele, hudebníky.
V té době byl velmi vlivný.
Celý vesmír je jen o vnímání,
o tom, jak věci vnímáme.
Neexistují fakta, jen interpretace.
HLAS CARLOSE CASTANEDY
Ramón,
jako každý jiný člověk,
četl a četl.
A Ramón říká, že jeho smyslem života...
bylo pomáhat lidem
LEDEN 2009
Pět minut po zahájení workshopu jsem tomu úplně propadl.
To byly nástroje, jaké jsem hledal.
Bylo to probuzení vašeho nitra,
workshop Aktivace čaker a vnitřního já.
Usadil vás
do lotosového sedu
a poskytl vám vedenou meditaci.
Měli jsme si představovat, jak jdeme po schodech dolů až ke dveřím.
Představ si,
jak jdeme po schodech dolů.
Dojdeme ke dveřím.
Po tvém levém boku umístím krabičku.
„V té krabici je zlatý klíč. Zvedni ten klíč.
Použij ho k odemknutí těch dveří vespod schodiště.“
Otevři dveře.
Jdi dovnitř.
„Nyní jsi v prostoru, kde žije tvé vnitřní já.“
Zkus své vnitřní já obejmout.
Cítil jsem se, jako bych objímal tělo a zaplavila mě vlna osvobození.
Vždycky naznačoval,
že odpověď na všechny otázky je v práci s vnitřním já.
Dosažení těchto odpovědí záviselo na tom, jak jste byli disciplinovaní,
nebo odhodlaní
najít pravdu.
Jako bych byl na samém pokraji skutečného vědění.
Hluboké pravdy, čiré pravdy.
Odpovědi na existenci.
Tohle by mohla být odpověď,
proč jsem tak dlouho v depresi.
Začalo mi být líp.
S Pablem Undurragou jsem chodila rok.
ÚRYVKY Z POLICEJNÍHO SPISU
Ten vztah bylo čisté utrpení.
Nenáviděla jsem, že kouří marihuanu.
Rozešli jsme se na tři měsíce.
Pak jsem s ním zase začala chodit
a řekl mi, že byl na samoléčebném semináři,
což mu pomohlo a už se necítil ve stresu.
PABLŮV BYT
Svým způsobem byl Pablo magnetem nebo spojkou
mezi přáteli nebo lidmi, které měl rád, aby se přidali k sektě.
Nabídl Davidu Pasténovi aby bydlel u něj,
v bytě na Calle de los Militares.
Jeho chování se hodně změnilo.
ÚRYVKY Z POLICEJNÍHO SPISU
Teda, viděl jsem,
jak moc obdivuje Antarese.
Pastén ho seznámil se svou přítelkyní Pilar.
Tak vznikla skupina kolem Antarese, kterou tvořili Pablovi přátelé.
Můj život se zlepšoval. Víte?
Chtěl jsem, aby z toho těžil i můj nej kamarád,
moje holka, všichni,
aby našli nástroj, který je skutečný.
Pablo prošel jakýmsi procitnutím
a stal se z něj ten nejdisciplinovanější voják.
To procitnutí bylo bodem zlomu.
Byla to chvíle, kdy se někdo skutečně přidal ke skupině.
To procitnutí přišlo ve chvíli, kdy jste zjistili,
že Antares je...
inkarnací Boha.
Antaresovo vnitřní já je Bůh.
V jistou chvíli nás všechny spojil.
Na meditaci nás bylo asi deset.
Řekl nám, že má nějaké novinky, co chce, abychom viděli.
Pamatuju si, že jsme se napili ayahuascy,
jen trochu.
A meditovali jsme.
Těsně před workshopem mi Antares řekl, abych seděl vzadu.
„Přijmi energii, kterou k tobě vyšlu
a dnes ti tvé vnitřní já poví své jméno.“
Jdu do svého nitra.
Všichni dělají cvičení a Antares jde přes místnost.
Mám zavřené oči a Antares mi povídá...
„Zeptej se ho, kdo jsem.“
Pamatuju si, že vidím obří bytost,
jako by prosvítala celou místností.
A když to řekne,
„Víš, kdo jsem?“
Bylo to jako...
všichni to chtěli říct, ale nikdo to nechtěl vyslovit.
Něco se v mé mysli otevřelo.
A já najednou
viděl spousty navazujících vizí.
Každá z nich byla intenzivní.
Dvě až tři vteřiny dlouhé záblesky určitých scén.
Různé oblečení, éry, a scény.
Mnoho sebevražd.
Viděl jsem spousty pocitů...
Jako by se mi zlomil vaz, jako bych měl zlomené ruce,
a cítil spousty zármutku a muk.
Spousty bolesti,
a taky studu.
A po té celé
kaskádě výjevů
jsem konečně viděl biblickou scénu.
Byl tam dav lidí.
A v jeho středu byl někdo, kdo byl zády ke mně.
A ten člověk zářil.
Otočil se...
a měl Antaresovu tvář.
Všechny jeho rysy jsem si spojoval s vyobrazením Ježíše.
Workshop skončil
a Antares se mě ptá: „Tak co ti tvé vnitřní já ukázalo?“
Já na to: „Dost. Musím to strávit. Povím ti to pak.“
Odvezl jsem Antarese do domu, kde pobýval.
Celou cestu jsem mlčel. Doprovodil jsem ho a on řekl: „Povídej.“
A já se zeptal: „Antaresi, jsi Ježíš?“
Jeho tvář se změnila, jeho výraz se změnil.
Zvážněl, vypadal přísně a řekl:
„Pablo, sedni si a řekni, cos viděl.“
Řekl jsem mu všechno, co teď vám.
„Pravdou je, že jsem Ježíš, ano.“
„Ale jsem Ježíš
v tom smyslu, že Ježíš je inkarnací Boha.“
„Víš, Pablo, já jsem Bůh.“
„Pochybuješ, že jsem Bůh?“
„Ne. Viděl jsem, že jsi Bůh.“
„Takže se mi zdá, že vím, že jsi Bůh.“
A pak jsem se rozbrečel, sakra.
Antares mi říká: „Pablo, neboj se.“
„To, co se ti stalo, je tvoje procitnutí.“
„Právě tě probudila pravda o tom, co se děje.“
„Reinkarnoval jsem se mnohokrát.“
„Účelem některých reinkarnací bylo učit.“
„Jako Ježíš jsem přišel učit.
Když jsem byl Buddha, pak Krišna, přišel jsem učit.
V této inkarnaci jsem nepřišel učit.
V této inkarnaci jsem přišel porazit temnotu.“
V letech před rokem 2012
začaly kolovat informace
přes sociální sítě, přes Google,
řekněme, přes neoficiální kanály,
že se blíží konec světa.
Možná nám zbývají jen tři roky života na Zemi,
protože 21. prosince 2012...
Podle dávného mayského kalendáře
dojde 21. prosince 2012
ke konci světa.
V prosinci 2012
přijde den bez rozbřesku.
Kolize Země s asteroidem
by mohla být katastrofickou událostí, jakou popisuje Zjevení Janovo.
Skončí svět tak, jak předpověděly dávné kultury?
Začal odhalovat kontext.
Skutečný kontext, kontext, ve kterém jsem byl povolán na pomoc.
Byla to bitva mezi světlem a temnotou a tato bitva se blížila ke konci.
A tím koncem měl být 21. prosinec 2012.
Představte si muže, jehož sebevědomí bylo oslabeno,
a najednou před sebou má gurua, který říká:
„Ty zachráníš svět.“
Rozhodla jsem se mu věřit.
Myslela jsem, že to chápu a rozhodla jsem se jednat.
Asi si mysleli,
že to taky viděli.
Někteří dříve, jiní později...
rozhodli se, že ho budou následovat.
Když u mě došlo k procitnutí, Antares mi řekl:
„Vítej v nejexkluzivnějším klubu na světě.
Připrav se, protože...
tenhle klub není o zábavě, ale o tvrdé práci.“
Jeho tón se změnil.
Nejprve byl velmi tichý, soustředěný skromný mistr, a pak začal být nelítostný.
„Jako první musíte vědět,
že tu nejsem od toho, abych žádal laskavosti.
Dávám příkazy.“
No, byl přece Bůh. Tak jsem na to řekl:
„Jistě, dej mi příkazy.“
V prvních dvou měsících jsem obdržel mnoho příkazů,
ale byly bezvýznamné. Víte?
Vždycky velmi blízko hranice toho, co je člověk ochoten obětovat.
Například,
„Chci, abys vymazal všechny své fotky.“
Fotky s...
já nevím, narození mého syna, jeho dětství. Prostě moje fotky.
V bytě jsem měl pokoj, kde přespával můj syn.
Polovinu času se mnou žil.
A Antares řekl: „Pablo, stěhuju se k tobě.“
„Jejda, mistře Antaresi, s pokorou chápu,
že potřebuješ někde bydlet,
ale mám odpovědnost vůči synovi
a myslím, že...
je důvod, proč mám syna. Věřím, že...“
„S kým si sakra myslíš, že mluvíš?
Nechci slyšet žádný kecy.
Dávám ti rozkaz, oznamuju ti,
že v tom pokoji budu bydlet.
Pamatuj, že mluvíš s Bohem. Znej své místo.“
Do té doby tu nebylo žádné fyzické násilí.
Ale na jeho straně bylo cítit mnoho zuřivosti.
A hodně vyčerpání.
Jako výzva.
Jako by mi Ramón vždycky
dával výzvu, ne trest.
„Nesoustředíš se. Nemedituješ.“
Hluboko v nitru Antares chtěl, aby ho nikdo nezpochybňoval,
aby plnili jeho rozkazy s kázní, jakou vyžadoval,
aby mu dali všechen jejich hmotný majetek,
vše, co jim bylo drahé,
a aby potlačili své emoce.
Antares byl náš vůdce.
Náš učitel.
Náš duchovní guru.
Považoval nás za válečníky
již bojovali se svým „já“, potlačovali své ego.
Proto jsme museli udělat, co nařizoval.
I když jsme nechtěli.
Na bydlení s ním existoval celý protokol.
Nebylo dovoleno se mu při mluvení dívat do očí a dotýkat se ho.
Museli jsme přečíst všechny knihy Carlose Castanedy, číst pasáže z Bible,
a vyhýbat se lidem, kteří „spali“.
Museli jsme se zbavit
co nejvíce hmotného majetku.
Oholit si hlavy,
protože vlasy hromadí negativní energii.
Mohli jsme nosit jen barevné oblečení, nic černého.
Zakázal mi pískat si.
Už nikdy jsem si neměl pískat nebo zpívat.
Takže jsem nemohl psát hudbu. Vynadal mi za to.
„Měl by ses soustředit a pomoct mi zachránit svět.“
Připravoval své bojovníky.
A každý bojovník se musel stát dokonalým a vytrvalým.
Podle Castanedových knih byl bojovník...
extrémně mocná bytost.
Byli extrémně mocní, protože neměli ega,
protože neměli vztahy,
protože neměli...
žádné pozemské emoce,
nesabotovali na základě morality, kterou vykonstruovala společnost.
Jakmile bylo o něčem rozhodnuto, přestali jsme to zpochybňovat,
ať už to bylo správné, nebo ne.
Byl pěkná bestie, sakra.
Existují tři druhy bytostí: čistá, nečistá a temná.
Čistá bytost byla vždy ve světle.
Nečistá spáchala zločiny proti všeobecným zákonům,
které Bůh nadiktoval během stvoření.
A temné bytosti stvořil Lucifer, ďábel,
aby mohl jít do války.
Říkal, že vnitřní já matky jedné z holek bylo temné.
Viděla jsem, že v jejích očích jsou ještě jedny, kovové.
Mluvil jsem s tou osobou
a zároveň jsem se, ve svém nitru,
choulil do svých křídel, která blokovala útoky.
A vycházely z ní hadovité paprsky černé energie.
Vytáhl jsem je a odehnal. Pak jsem ucítil, jak se na mě něco lepí.
Konverzace byla nezávazná a já...
Byl to stav absolutní války, neustálé války. Víte?
V jednu chvíli Antares,
po vypití trochy ayahuascy,
spatřil Pablovu kočku
a řekl, že je prokletá.
Bydleli jsme v bytě
a moje kočka otěhotněla.
Antares se docela naštval a řekl:
„Kámo, myslíš si, že to je hra?
Co jsou zač vnitřní bytosti těch koťat, co se narodí?
Protože by to mohl být Luciferův útok.
Vnitřní já kočky, které ji oplodnilo, to vnitřní já by klidně mohl být Lucifer,
který se snaží na svět přivést pět temných bytostí,
do mého domu, aby mě napadly.
Tak se podíváme,
co jsou zač ta koťata, Pablo.“
Tak zavřel mou kočku do plastového boxu.
Když ji tam dával,
viděl jsem, jak z mé kočky vychází jakýsi oblak černé energie.
„Ono je to skutečný!“ Když se krčila, naježila se jí srst.
Opravdu se naštvala.
Vzal mě ke kanálu San Carlos.
Vystoupil z auta,
šel k mostu a hodil ten box s mojí kočkou do řeky.
To bylo poprvé, co jsme museli zabít temnou bytost.
V březnu 2010
jsme se rozhodli změnit místo pobytu
a přestěhovat se do Olmué.
Takže jsme se přestěhovali z města, kde žila moje rodina,
a šli jsme žít daleko od města.
Antares nám dal vysvětlení,
že domy mají moc.
Dům, který jsme si pronajali v Olmué, byl mocnější
než ten byt předtím.
Řekli mi, že v Olmué chtějí zřídit léčebné centrum.
Tehdy mě vlastně požádali,
abych jim půjčil peníze na roční nájem, protože to tak bude levnější.
Jednou ze součástí na cestě válečníka
bylo umění slídit,
strategická lež pro dosažení vyššího dobra.
Představili mi obchodní plán, byl skvěle promyšlený.
Byla to lest.
V souladu s povinností číst Castanedovy knihy
jsme se museli naučit slídit.
Museli jsme pokradmu sledovat každého, kdo „spal“.
Jako Neo v Matrixu,
nemohli jsme spáčům povědět pravdu.
Jak bychom mohli? Nepochopili by to.
To nejlepší, co jsme pro ně mohli udělat,
bylo obelstít je pro jejich dobro.
A platili včas, protože to bylo součástí plánu.
Když jsme spolu začali bydlet v tom domě,
považovali jsme se za komunitu.
Věnovali jsme se založení produkční společnosti Calypso
v audiovizuální oblasti.
Prodávali jsme sushi a pořádali sebeléčebné semináře.
Nakonec nás bylo šest nebo sedm lidí,
kteří pracovali, aby uspokojili
Antaresovy potřeby.
A Antares nebyl nijak zvlášť dříč,
právě naopak.
Museli se o něj starat.
Pablo ho musel brát na procházky.
Pořád ho museli masírovat.
Antares nikdy nezametal, nevzal do ruky koště.
Nikdy nepracoval.
Jeho úkolem bylo zachránit lidstvo.
A on měl za úkol se té temnotě postavit.
Jeho úkolem bylo snášet bolest,
kterou cítil kvůli temnotě v nitru.
Jeho úkolem bylo přežít.
Jeho úkolem bylo nezemřít.
Jejich víra v ten příběh
byla tak silná,
že pak uvěřili čemukoliv.
Na šest, sedm, osm měsíců
jsem věřila, že musím udělat
všechno, co mi Antares řekl. Jako bych...
přišla o svou vůli.
Jako bych nemusela přemýšlet,
protože někdo jiný vám řekne, co máte dělat.
A vy si řeknete
„Na co vlastně mám mozek?“
„Na co mám srdce?“
„K čemu je moje vůle?“
„Proč jsem volná,
když mi Bůh řekne o všem, co musím udělat?“
ÚNOR 2011
Pablo mi zavolal a řekl:
„Při obřadu
vás musí třikrát udeřit na čakru.
To vám pomůže
se uzdravit.“
Nejprve jsme si oholili hlavy. A pak řekl: „Svlékněte se.“
Tak jsme se svlékli.
A pak nám dal
tři rány do první čakry, sem.
Tři rány holí.
Samozřejmě to bolelo.
Víc, než strach, jsem cítila vinu.
Protože mi přišlo, že nedělám dost,
abych Ramónovi pomohla.
Mělo to opačný výsledek.
Místo aby se vrátil k tomu, jaký byl předtím,
jeho zkreslení reality se zvětšilo.
Napadlo mě: „To je šílené, že mu v tomhle stavu někdo věří.“
ŘÍJEN 2011
Přikázal, abych se už nevídal se synem.
„Už žádný syn ve tvém životě.
Je mi líto. Vím, jak ho máš rád,
ale do konce světa zbývá už jen rok.
A tvá mise...
být služebníkem na této důležité misi,
vyžaduje tvou veškerou pozornost.
Zbytečně plýtváš energií na svého syna. Je mi líto.
Vím, že to bude bolet.
Ale...
musíš najít způsob,
jak dát záminku matce tvého syna,
aby to bylo natrvalo.
Musíš ze svého života odstranit syna.
Ať už se tu neukazuje.“
Ten kluk byl zlatíčko.
Pablo sem chodil často. Vídal ho každých 14 dní.
Brával ho do Olmué.
Kdybych byl věděl, co se v Olmué děje,
stály by mi vlasy na hlavě. Ale nevěděl jsem to.
Pro tak hluboký zármutek neexistují žádná slova.
Myslím, že každý, kdo má děti...
by s tím soucítil.
Zničilo mě to. Úplně mě to zničilo.
Vždycky jsem chtěl být táta.
A i když jsem byl idiot a měl spoustu problémů,
být táta pro mě bylo důležité.
Byl jsem v neustálém stavu náboženské extáze,
v naprosté bolesti.
Ale byla to bolest mučedníka.
„Sakra, o všechno jsem přišel, strašně mě to trápí,
ale pomyslete na to blaho z dlouhodobého hlediska.“ Chápete?
Takže...
Tohle byl okamžik, kdy jsem byl vůbec nejšťastnější.
Chvílemi jsem brečel štěstím.
Antares se opět rozhodl přestěhovat.
Tentokrát si musí pronajmout dům v Mantague.
Pořádají tam léčebné semináře.
Chodí za nimi spousta lidí.
Ale jen hrstka z nich, ti, které vybral Antares,
mohli se skupinou trávit intimní chvíle.
Jen oni mohli volně přicházet a odcházet z domu.
Prožívali chvíle štěstí,
kdy cítili skutečnou extázi.
Probíhaly i zamilované příběhy.
Protože Pablo byl s Natalií, David byl s Pilar.
Takže tu byl i trend romantických vztahů.
Bylo to jako dobrodružství, spirituální cesta, na jejímž počátku je pár.
Ale Antares začal ovládat i tyto vztahy.
Během té doby jsem ukončila vztah s Pablem,
protože Antares řekl Pablovi, že musí dát Carolině terapii.
A on se zamiloval do Caroliny.
Antares mu nařídil, aby byl s ní, protože byla jeho spřízněná duše.
Pokud jde o vztahy,
Antares navazoval a přerušoval vztahy, jak chtěl,
nebo se něčeho zbavil, když to rozptylovalo jeho služebníky.
Jednou z aktivit v rámci komunity
bylo „braní“,
kdy Antares bral ayahuascu.
Po požití ayahuascy Antaresovi jeho vnitřní já nařídilo,
aby z Natalie učinil svou ženu.
Ramón mi řekl, že musím být jeho ženou.
Což znamenalo, že jsme museli být ve vztahu.
A že ten rozkaz byl zjevením z jeho nitra.
Že je to nevyhnutelné, že je Bůh.
Přinutil mě pít ayahuascu tři noci po sobě.
První dvě noci jsem mu říkala, že s ním nechci být.
Ale třetí večer Antares řekl, že pokud neuposlechnu ten příkaz,
jeho vnitřní já mě v soudný den spálí zaživa.
PROSINEC 2011
A najednou...
STRÝC RAMÓNA CASTILLA GAETEHO
se to začalo vymykat kontrole.
Tehdy...
ta dívka, Natalia Guerra, otěhotněla.
Myslím si, že v tom bodě se to začalo vymykat z rukou.
Začíná se to zamotávat,
ten příběh.
Antares řekl, že nemůže mít děti,
protože jeho posláním v této reinkarnaci nebylo mít děti.
Jeho posláním bylo zachránit svět.
Natalia otěhotněla.
Tak jsme si říkali, co to sakra znamená.
„Říkals, že nemůžeš mít děti.“
A Antares na to: „Nevím, co se děje, napiju se ayahuascy.
Protože tohle se nemělo stát ještě hodně dlouhou dobu.
Takže dokud nebudeme vědět, zda je to dítě jasné nebo temné,
nemůžu s Natalií žít pod jednou střechou.
Protože pokud je ta bytost temná,
a v noci na mě zaútočí, všechno zničí.
Musíme Natalii přestěhovat,
aby dokončila těhotenství jinde.“
Natalie si musela projít těhotenstvím,
které nechtěla.
A k tomu všemu
musela pokračovat ve lžích vůči své rodině.
ČERVEN 2012
ANDY
ANDY – CHILE
Řekl mi, ať vymyslím příběh, který řeknu rodičům,
protože nikdo nesmí vědět, že jsem těhotná.
Měla jsem říct, že se chystám procestovat Latinskou Ameriku.
Antares si vzal ayahuascu,
a že prý zjistil,
že vnitřní já toho dítěte
byl Lucifer.
Říkal, že jako člověk
by mohl kdykoli darovat život Luciferovi,
že by to bylo jako vyvrcholení spásy Země.
Protože pokud by se to stalo,
musel by to dítě zabít.
Vždycky přijde chvíle, která je pro mě kouzelná,
to když najdete někoho, kdo vám ukáže věci ve větším kontextu.
A v případě tohoto příběhu
to byla anonymní žena.
Je chráněnou svědkyní.
Chtěla podat žalobu,
ještě když sekta existovala.
DŮM V ANDÁCH – 2012
Už tu situaci nezvládala.
Bylo to moc stresující, nebezpečné. Tak odešla.
Ale věděla, že je Natalia těhotná
a že Antares zabíjel štěňata.
Věděla, jak intenzivní a šílené to tam bylo.
Šla na policejní stanici, aby to řekla.
Chtěla varovat policii,
že by mohlo dojít k něčemu závažnému.
Sestry Maríy de Pilar šly
na oddělení zvláštního vyšetřování Metropolitní policie
spolu s chráněnou svědkyní,
která nám při té příležitosti řekla o té sektě.
Informace svědkyně byly jasné.
Bylo naléhavé,
abychom zjistili, co se stalo s Natalií a dítětem.
Když dorazili,
Antares jí řekl: „Má drahá, musíš být silná.
Tohle je tvoje karma.
To zvládneš.
Teď už všemu rozumím. Už vím, jak uzdravím svět.
Tohle dítě by mohl být Lucifer.
Uvěznil jsem ho v tobě.“
Snažili jsme se
získat důvěru u členů rodiny,
aby s námi spolupracovali,
a my si mohli promluvit s Nataliinou matkou.
V tu chvíli věděla,
že její dcera je v zahraničí.
Řekli jsme jí, že to tak není
a že je velmi pravděpodobné, že se Natalii něco stalo.
LISTOPAD 2012
Měsíc před narozením Jesúse
řekl: „Právě jsem prozřel. Vše je v pořádku.
Jesús se narodí přesně 18. prosince,
po 10 měsíců dlouhém těhotenství.“ „Jak to myslíš, 10 měsíců?“
„Je to moje dítě, je to zázrak.
Narodí se o měsíc později.“
A jeho vnitřní já mu nařídilo,
aby jel na dobu před poslední bitvou proti temnotě na jih, do Colliguay.
Tak jsme ho museli vzít na dovolenou do Icalmy.
Museli jsme mu pronajmout chatu na týden.
Pokaždé, když jsem se ptala Antarese,
co uděláme, když Natalia porodí dřív,
vynadal mi.
Ale Natalia začala rodit už v listopadu.
„Jsem v háji. To není možné. Moje vnitřní já mi to ukázalo.
To znamená, že to, co jsem viděl, mi neukázal on, ale temnota.
Byl to útok! Musíme vymyslet, co uděláme.
Sbalte si věci, do hodiny odjíždíme.“
A následujícího dne začal nekonečný maraton.
Řídil jsem asi 1 400 km,
aby Antares mohl pít ayahuascu.
Když jsem to celé odřídil,
musel jsem pít ayahuascu celou noc.
Mezitím Natalia začala rodit.
Rodila jsem tři dny.
Antares přišel s ayahuascou.
Řekl mi, že se to nemůže narodit tam, že je lepší, mocnější místo.
A tím bylo Colliguay.
Místa byla pro Antarese důležitá.
Věřil, že některá místa mají moc.
Vrch v Colliguay,
ta bouda v Colliguay,
tam u něj poprvé došlo k procitnutí, k osvícení,
tam se prohlásil za mistra, víte?
To dítě se mělo narodit v té boudě.
Vlastním farmu v Colliguay.
Představili mi jednoho muže.
Měl pronikavý pohled,
byl velmi milý, jmenoval se Ramón,
a byl učitelem hudby.
Požádal mě, zda by mohl jednou ročně přijet,
říkal, že se mu líbí ten dům,
že z něj vyzařuje krásná energie.
A já mu jednou za rok dovolil
tam bydlet.
Bylo kolem jedenácté v noci.
Byla tma.
Dostali jsme se k domu z vepřovic,
kde nebyly vhodné podmínky
pro jakýkoli druh porodu.
Nebyla tam voda ani elektřina.
V domě byla jen Natalia
a já.
Antares nařídil,
aby si Natalia oblékla tuniku Calypso,
která zakrývala celé její tělo, až na oči.
Snažili jsme se o přirozený porod
s neuvěřitelnou mírou stresu.
Matka, která rodí, se v takovém prostředí samozřejmě neuklidní.
Antares řval na Carolinu, ať to ze mě už vyndá,
že to na něj útočí
a že to má dvě hlavy.
Antares pověřil Caro, aby připravila pohotovostní plán,
na císařský řez.
Řekla jsem ne.
Nechtěla jsem podstoupit císařský řez.
Antares trval na tom, ať jí rozříznu břicho.
Jinak to udělá sám.
Natalia omdlévala bolestí.
Byla velmi slabá.
Měla nízký puls.
Tak jsem Antaresovi řekla,
že když udělám, co mi přikazuje,
zabiju světlou bytost.
Jako by do něj uhodil blesk.
Řekl: „Ne!
V žádném případě kvůli tomu hajzlovi nezabiju světlou bytost!
Natalii zachráníme. Ochráním ji.“
Tak jsme vyrazili na kliniku v Reñace, což bylo asi dvě hodiny cesty.
Byli jsme v Colliguay,
asi 15 km po prašné silnici směrem k dálnici, a pak...
Bylo to daleko, byli jsme v pustině.
Nebylo mi dobře. Antares na mě křičel, že musím bojovat.
Že bojovnice vždy posouvá své hranice.
A že jsem dokonalá bojovnice.
Jediná, která byla vykoupena, a že mé vnitřní já je nyní čisté.
Mé vnitřní já je očištěné. A když umřu, bude mě oživovat.
Museli jsme vymyslet historku, proč s sebou máme těhotnou ženu,
která nebyla na prohlídkách ani u doktora.
Vymysleli jsme si,
že jsme tu ženu našli,
jak jde po cestě v přírodě.
A že patří ke skupině hipíků,
kteří chtěli přirozený porod, ale porodní bába nedorazila.
Že se něco stalo, tak jsme ji naložili a zachránili.
Byli jsme někde na cestě ke klinice.
Antares vystoupil z auta a schoval se.
Pablo nás odvezl na pohotovost na klinice v Reñace a odjel.
Natalia měla na sobě jen tuniku Calypso.
Bez spodního prádla, naboso.
Byla od špíny, bláta a krve.
A já jsem vypadala podobně.
A nic z toho nebylo nikomu podezřelé.
Myslela jsem jen na to, aby zavolali policii,
abych jim mohla všechno říct.
Mohla to být chvíle, kdy to celé skončí.
Ale ne,
uvěřili tomu.
Porodila v 6:31 ráno.
Měl přes tři kila a byl zdravý.
Pojmenovala ho Jesús, protože to tak chtěl Antares.
Dali mi ho druhý den.
Kolem půl čtvrté odpoledne.
Bylo to překrásné, protože...
jsem ho nakojila a byl to...
úžasný pocit.
Měla jsem velmi smíšené pocity.
Mateřské instinkty jsou velmi silné.
21. LISTOPADU 2012
A když odešli z kliniky,
Natalia to dítě odmítala,
protože...
byla v režimu bojovníka.
V domě v Mantague
mi Antares oholil hlavu
a umyl mě studenou vodou.
Vzal mě do obýváku a donutil mě poslouchat písničku.
Řekl mi, že jeho vnitřní já mu řeklo, co musí udělat.
Bylo mi to fuk.
Řekl: „Drahé dítě,
budeme v pořádku.
Budeme ve světle a budeme svobodní.“
Celou cestu si povídal sám se sebou a nadával.
„Kurva, mě neporazíš.
Vím, jak tě porazím.“
Jako by mluvil s Luciferem,
s jeho bytostí.
Carolina se zamkla s Jesúsem.
Kolem třetí odpoledne nám řekl, že musíme do Colliguay.
Josefina a Pablo
na nás čekali, připraveni rozdělat oheň, až tam dorazíme.
Byla tam stará latrína,
jáma asi metr na metr,
a byla dva metry hluboká.
V té jámě Antares rozdělal oheň.
Kolem jedenácté v noci
nás donutil nastoupit do auta,
vzpomínám si, že patřilo Carle, a jeli jsme na farmu.
Pablo řídil.
Já byl vzadu s Carolinou a Pilar.
A vepředu
seděla Natalia s dítětem.
V jednu chvíli jsme měli počkat v autě s Natalií,
zatímco on zakládal oheň.
Byla jsem rozrušená a zvenku jsem slyšela Antaresův hlas.
Neslyšela jsem, co říká, ale slyšela jsem jeho hlas.
Bylo slyšet praskání ohně a bylo vidět
záři ohně v dálce.
Pak Pablo vystoupil a řekl:
„Podívej, máme příkazy...
Musíš Jesúse svléknout,
svázat mu nohy a ruce,
dát mu do pusy ponožku a zakrýt jeho oči lepicí páskou.“
Museli jsme vzít Jesúse
do půlky cesty mezi autem a ohněm.
A tam...
Antares mi to dítě vzal
a Pablo mě odvedl co nejdál.
Myslím, že v momentě, kdy si ho Antares vzal,
nám konečně došlo, co se bude dít.
Antares tam jel...
zabít svého syna.
23. LISTOPADU 2012
V tu chvíli už bylo pozdě ho zastavit.
Lidé, kterými jsme tehdy byli,
ho nedokázali zastavit.
A v polovině cesty k autu
se Natalia rozbrečela.
Když jsme došli k autu, taky jsem se rozbrečel.
Brečela jsem. Nemohla jsem přestat.
Jako by poblíž nás vybuchla bomba a my byli dezorientovaní.
Jako bychom nevěděli, kde jsme.
Díval jsem se rovně před auto
a Antares se objevil před reflektory auta s kuchyňskými chňapkami.
Nařídil mi, abych přikládal do ohně,
abych ho udržoval.
Přišel jsem k ohni
asi minutu po tom, co tam hodil svého syna.
A z ohně nevycházel žádný zvuk.
Vždycky jsem si myslel,
že ho nejspíš zabil, než ho tam hodil.
Navíc nám to ráno řekl,
abychom mu sehnali velmi ostrý nůž.
Šla jsem za Antaresem, abych zjistila, co se stalo.
Říkal, že mě nechce vidět.
Natalia byla otřesená.
Vím, jak moc chtěla mít děti.
Antares požádal Natalii a Josefinu, aby uvařily.
Někdo jedl, někdo ne.
Antares pořád opakoval, že svět se začíná očišťovat od temnoty.
A že nyní ví, proč se dítě narodilo předčasně.
Pak nám řekl, ať se připravíme na spaní.
Chyběl nám jeden stan. Tak jsem se zeptala Antarese, jestli můžu spát v autě.
Tam jsem se rozbrečela, protože...
Bylo tam oblečení děťátka.
Zhroutila jsem se.
To bylo něco...
co jsem ve stanu nejspíš nemohla udělat,
aniž bych dostala vynadáno.
Cítila jsem tak hluboký zármutek.
Ale nemohla jsem ho projevit, je to sebelítost, značí, že mám ego.
To bylo něco, co nemůžu ukázat.
Druhý den jsme se probudili
a Antares řekl:
„Musíš jet do Viñy nakoupit dřevo na výrobu nábytku.“
Nikdo o tom večeru nemluvil.
Vůbec.
K tomu místu, kde byl předtím oheň,
jsme se ani nepřiblížili.
Připomněl nám, že jsme bojovníci:
„No tak, za 21 dní nastane konec světa.
Budeme volní.
Tohle všechno skončí.“
Člověk by si řekl, že v tu noc se skupina změnila,
že se rozdělí, rozštěpí,
ale bylo to přímo naopak.
Všichni byli naprosto disciplinovaní, vstoupili do...
Všichni byli v režimu bojovníků.
Jako by to, co se stalo,
bylo jen další bitvou ve válce.
Intenzivní, těžkou bitvou,
ale jen další bitvou z mnoha.
Prostě další bitvou z mnoha, které jsme za ten rok vybojovali.
Co se stalo?
Co změnilo...
Co změnilo mysl
Ramóna nebo Antarese de la Luz,
že si pak myslel,
že obětování třídenního mimina
vyřeší všechny problémy světa?
Do konce listopadu zbývalo pět dní
a příkazy Antaresova vnitřního já
nám ukládaly, abychom tam prvního prosince začali žít
a byli tam 21 dní až do konce.
Na přípravu domu jsme měli pět dní,
abychom pak 21 dní pili ayahuascu.
Pokud je to možné, Antares se odvázal ještě víc.
Antares nařídil mně a Carolině, abychom byly s ním.
To mělo na Carolinu negativní vliv.
To vyvolalo obrovský trest, ve kterém Antares přikázal
to nejtvrdší bití, jaké jsem kdy v životě viděla.
Museli jsme být nazí
a přijmout výprask.
Začal s Carolinou.
Moje holka byla drobná.
Byla hubená.
A ten hajzl byl vysoký jako já, metr osmdesát.
A ten parchant jí rozsekal záda.
Zlomil jí ruku.
Reakcí těla bylo, že dala ruku za záda.
Tak ji uhodil vší silou a zlomil jí zápěstí.
Trvalo měsíc, než tu frakturu někdo ošetřil.
Dal Caroline 11 ran.
Pak jsem byl na řadě já.
U šesté, osmé rány,
jsem přestával vidět a všechno potemnělo.
Sakra, začínal jsem omdlévat.
On: „Debile, vstaň, neskončili jsme!“
A já: „No jo, promiň.“ Dal jsem si facku, abych se probral.
Tak jsem dostal zbylých 20 ran.
A poděkoval jsem mu.
Pak jsem se posadil.
Měli jsme se obléct. Všichni jsme byli nazí.
Když jsem řekla Antaresovi, že mi zlomil ruku,
řekl jen: „Holka, to je tvoje karma.
Copak nevidíš, že jsi blázen?“
A já řekla ano.
Bylo mi jasné, že mě může zabít.
Říkáte si, proč neutekli,
když se jim děly tak strašné věci?
No, byli naprosto přesvědčení,
že jsou božími bojovníky,
že svět brzy skončí
a že je to to poslední, co musí strpět.
Chystali jsme se na konec světa.
Antares začal pít ayahuascu prvního prosince 2012.
Každou noc.
Mělo to přinést osvícení
na den 21. prosince.
Zbytek komunity, včetně mě,
začal pít ayahuascu
11. prosince, až do 21. prosince 2012.
Všechna ta sezení s ayahuascou, všechny ty dny, byly nekonečné bitvy.
V mnoha anděli, křídly, meči, démony,
bojiště s křikem, krví, peklem,
se světlem, nadějí, a...
Naprosté šílenství.
Byly to poslední dny světa.
Pro mě neexistovalo datum 22.12. 2012.
No, posledního dne
se hodiny vlekly.
Nikdo neměl...
Nikdo nehlídal hodiny, protože...
No, nikdo nehlídá čas, když se blíží soudný den.
Přijde, až bude čas.
Ale čas utíkal
a nic se nestalo. Nic.
Všichni jsme byli zticha. A najednou
Antares říká...
Vybuchne smíchy a říká...
„Hlupáci, mysleli jste si, že po čtyřech letech tvrdé práce
se povznesete a získáte svobodu?
Páni, jste tak naivní!
Takhle to nefunguje. Věci se nemění hned.
A mé vnitřní já mi vysvětlilo,
že svoboda
nepřijde hned, chce to další tři měsíce a bude to v Ekvádoru.“
Choval se, jako by to bylo v pořádku. Jako by to byl jen vtip.
To bylo celé.
Dopili jsme ayahuascu a šli spát.
Příštího dne bylo 22. prosince 2012,
a to datum nemělo nikdy existovat.
To nakonec způsobilo rozkol ve skupině.
Jako by mi mozek říkal: „Kámo, dohodu jsme měli do 21.12.2012.
A je dvaadvacátého!“
Někteří z nás si říkali: „Co budeme dělat?
Svět neskončil. Jak to?“
Všichni jsme byli v dluzích až po uši.
Museli jsme žít dál, ale neměli jsme peníze.
V ten den, co neexistoval, 23. prosince,
řekli jsme rodinám, že na Vánoce budeme s nimi.
Byla to lež, víte?
Slíbil jsem rodině, že o Vánocích přijedu s Carolinou.
Řekla jsem Pablovi, že už to nesnesu,
žít s Antaresem.
Že jestli mi zase nakáže, abych byla jeho ženou,
zabiju se.
A Caro mi říká:
„Ten hajzl pořád mluví o Ježíšovi a apoštolech,
že musíme být jako apoštolové a obětovat se a tak.
Ale víš co? Apoštolové byli s Ježíšem z lásky.
A právě teď jsem tu ze strachu.“
A páni...
To korelovalo s mými pochybami, které jsem uvnitř cítil.
„Pokud chceme odejít, nemůžeme žít v Santiagu. Musíme utéct...
Schovat se na jihu někde v pustině.
Protože on nás najde a zabije.“
Když Pablo a Carolina utekli, byli ve stavu naprosté paranoie.
Týden jsme se schovávali u mé nevlastní mámy.
Odtud jsme napsali maily členům
a říkali jim, že se nevrátíme
a ať řeknou Antaresovi,
že v něj stále věříme, ale už to nemůžeme dělat.
A Natalia mi zavolala a říká:
„Jsem v háji.
Jsem u vyšetřovací policie.
Všechno vědí.“
VYŠETŘOVACÍ POLICIE CHILE
Pak mi Natalia napsala na tajnou adresu, co jsem jí dal.
„Pablo, mám problém.
Sakra, přijela policie a mluví s mojí rodinou.
Mluví a ptají se, kde je to dítě.
Chtějí vědět, co se děje, co to je.“
A říkala: „Mluví tu o sektě.“
A já na to: „Hele,
sekta, to je banda satanistických debilů v černých kápích,
co uctívají ďábla a páchají hromadně sebevraždy. My nejsme sekta.“
Hledal jsem si definici na Googlu.
A začal číst.
Byl to na 100 % můj život za poslední čtyři roky.
VŮDCE
Byl jsem v sektě.
Sakra, takový šok.
Všechno před tím byla lež.
To dítě...
nebyl Lucifer.
Bylo to jen dítě.
Všechno se změní,
když zjistí,
že byli...
Když bylo zavražděno dítě.
Devatenáctého února
Antares odjel z Chile.
Protože jim Natalia Guerraová řekla, že je policie vyšetřuje.
LETIŠTĚ
19. ÚNORA 2013
Antares neměl jinou možnost,
protože věděl, že všichni budou mluvit o tom, co se stalo tomu dítěti,
musel utéct do Peru.
A oni si uvědomili, že za to všichni částečně nesou odpovědnost.
Aspoň ti, kteří tam byli v noc, kdy k tomu došlo.
Natalia odjela podat svědeckou výpověď dříve než ostatní,
ve stavu paranoie,
chtěla o tom mluvit dřív, než to udělá někdo jiný.
Protože někdo jiný ze sekty
vám v tomto kontextu mohl přisoudit určitý podíl zodpovědnosti.
Přijel jsem do kanceláře, kde Natalia čekala s dalšími detektivy
a zeptal jsem se jí, jestli skutečně spálili to tělo.
Na to odpověděla: „Ano.“
Ale neviděl jsem žádnou lítost,
nic, co by mě přimělo uvěřit,
že tam skutečně...
Žádné slzy, nic.
Druhý den jsme ji vzali do Colliguay,
viděli jsme tu jámu,
kde spálili to dítě.
Zhroutila se v slzách.
Nedokázali jsme ji utěšit.
Jako by na mě vylili kýbl ledové vody.
Řekli: „Tohle se stalo na vaší farmě.“
Takhle jednoduše.
Dostalo mě to do nemocnice, měl jsem infarkt.
Tady to je.
- Ano? - Jo.
Tak to tam nech.
Největším důkazem, jaký byli schopni najít na místě činu,
byl úlomek kosti.
Levá kyčelní kost dítěte.
23. listopadu vzali Pablo a Carolina
dítě do kliniky v Reñace,
aby ho otestovali na genetické poruchy,
je to v Chile povinné pro všechny novorozence.
Odebrali mu pět kapek krve.
A těch pět kapek krve
bylo klíčem k určení, co se Jesúsovi stalo
a jestli se jeho DNA
shoduje s Antaresovou a Nataliinou DNA.
Díky tomu
jsme retrospektivně obdrželi zatykače
na zbylé členy sekty.
V půl jedenácté mi zavolal Pablo,
mluvil dost zarmouceně.
Říká: „Potřebuju, abyste s mámou zítra přijeli.
Musíte.“
- „Co se děje?“ - „Nemůžu to říct po telefonu.“
Během letu jsme mysleli na nejhorší.
Když jsme přistáli, na letišti byl Pablo a Carolina.
Nebyli sami sebou, vypadali příšerně.
Tak jsme nastoupili do Pablova Jeepu.
A Pablo mi klidným hlasem říká,
že mi nejprve řekne věci, které jsou pravdivé,
a pak mi poví, co je lež.
„Je pravda, že máme tenhle Jeep.
Je pravda, že jsme žili v Carburze, v chatě, co jsme si pronajali.
Všechno ostatní z posledních čtyř let je lež.“
A tehdy si uvědomíte, že čelíte velké krizi.
Děsivá, nepředstavitelná událost,
horší než jakýkoli zločin, o jakém jsme kdy vysílali.
První lidské obětování v naší historii.
Obětí je chlapec, kterému byly teprve tři dny.
Tehdy si uvědomili, že ty zprávy
vysílali na všech televizních kanálech, a že je hledá policie.
Viděli své portréty vyvěšené na zdech.
Dneska byli zatčeni čtyři členové náboženské sekty
a byli obviněni z údajného upálení dvoudenního dítěte,
protože věřili, že jde o Antikrista.
Říkal: „Chci se vzdát.“ A já na to: „Ale jeď do Santiaga.“
To byla...
velmi náročná jízda.
Náročná, protože byla plná
spletitých racionálních rozhodnutí a emocí.
Zastavili jsme na benzínce
a viděli ve zprávách, že náš syn je na útěku.
Velmi těžké.
Pablo Undurraga,
od chvíle, kdy byly vydány zatykače, až do chvíle, kdy se vzdal policii,
plánoval,
co řekne při policejním výslechu.
Speciální jednotka nám zavolala, že mají Pabla
a že ho musíme vyslýchat.
Tak jsem k nim jel
a potkal klidného Pabla Undurragu.
„Zdravím, jsem Pablo Undurraga, osoba, již hledáte.
Byl jsem členem Colliguayské sekty.
Přišel jsem se vzdát.“
DUBEN 2013
V jedenáct hodin vstoupil pár do budovy kontrolního soudu v Quilpué.
Oba se tento víkend vzdali policii,
po tom, co ve zprávách viděli, že po nich policie pátrá.
Tento výslech byl velmi obtížný, protože vyslýchaný byl inteligentní,
a měl pro nás spousty informací.
Takže jsme ten výslech museli rozdělit na fáze a rozčlenit,
abychom porozuměli, jakým procesem si v té komunitě prošel.
Byli obviněni z podílu na vraždě dvoudenního dítěte,
a tvrdili, že jsou nebezpeční pro společnost.
Brutálně s nimi manipuloval
zvrácený, vyšinutý člověk.
OBHÁJCE PABLA A CAROLINY
A nejednali svobodně,
takže z kriminálního hlediska nemohou být vážně potrestáni.
Podle toho, co tvrdí obžalovaní, a zvláště pak moje obžalovaná,
mám dojem, že jsou oběťmi manipulace...
NATALIIN OBHÁJCE
...osobou, která je momentálně na útěku.
Víme, že tato osoba opustila zemi,
zamířila do Peru, a ještě se nevrátila.
Tak jsme se spojili s Interpolem a vydali mezinárodní zatykač.
ČERVENÉ OZNÁMENÍ
Zpravodajská skupina 1 500 policistů z peruánské policie
pátrá po Antaresu de la Luz.
Předpokládá se, že se nachází v Cuzcu.
Myslím, že mě všichni přesvědčovali, ať odjedu do Peru,
protože oni se toho zločinu účastnili a já ne.
Nevěděla jsem, do čeho se dostávám
a co se bude dít dál.
Pobývali tam asi týden, možná deset dní,
a potom narychlo odjeli
do města Ollantaytambo, poblíž Cuzca.
Zpíval. Hrál na nástroje
a zpíval v barech, restauracích a tak,
a dostával spropitné.
Byl velmi vystresovaný, velmi násilný.
Choval se ke mně hrozně.
Mlátil mě holí a zavíral mě.
A říkal, že nemůžu odejít.
Nebyl jsem tam.
Myslím, že dostala strach
a prvním letadlem se vrátila do Santiaga.
Vrátila jsem se
a myslela si, že se půjde vzdát.
Protože to jsem mu řekla.
Když jsem dorazila do Chile, v novinách psali,
že se našlo Ramónovo tělo.
Podle zpráv našli v Cuzcu tělo.
Tohoto muže na fotografii.
Ramón Gustavo Castillo Gaete, 35 let,
tady spáchal sebevraždu.
Tento tragický konec popsala média různě.
Nejprv šly děti.
A říkaly mi, že to vypadá jako panenka na provazu.
Zjistil, že je sám, jak si dovedete představit.
Tak si pomyslel, že dál už se nedostane.
„To je konec.“
Unikl následkům svých činů.
A nechal nás ostatní, ať zaplatíme za něj.
S nelidským chladem
dnes dva hlavní pachatelé
obětování novorozence v Colliguay
popsali policii, k čemu během té osudné noci došlo na místě činu.
Pablo Undurraga a Natalia Guerraová Jequierová
byli toho dne na rekonstrukci místa činu.
A řekli nám, jak připravili dítě,
které mělo shořet.
Vystoupil jste z auta. A oheň už hořel, ano?
Ano.
On byl tam a Antares mi řekl, abych ho přinesl tam.
Natalia ho položila... Položila Jesúse tam. Jakmile ho tam dala,
popadl jsem ji a utekli jsme. Běželi jsme tudy.
Pro nás, jako policii, je nesmírně důležité určit
roli každého z nich.
Co kdo udělal a kdy.
Takto můžeme poskládat fakta.
Začali jsme do ohně přikládat klacky a o pět minut později přišel David.
Antares mu nařídil,
aby dál nosil dřevo, abychom ho měli dost.
Oheň sálal tak 20 cm nad tu jámu v zemi.
Když jsem se poprvé podíval nad plameny,
viděl jsem se skutečnými plameny černé plameny,
které se změnily v jakousi černou hlavu draka.
A ten vyletěl vzhůru.
Vzhůru?
To jste viděl?
Ano. Teď vím, že to byla halucinace, ale viděl jsem to.
Takové věci byly normální.
Je klíčové být schopen porozumět
roli každého z nich v čase, kdy došlo ke zločinu.
Řekněte, jak jste svázali to dítě.
Neumím zubama utrhnout pásku.
Takže Pablo mi ustříhnul tu pásku a já ji omotala kolem nožiček.
Pak mi řekl, ať svážu i ruce,
udělali jsme to spolu a Pablo pak dokončil zbytek.
Nikdy jsem to neuměla, nic překousnout zubama.
Jo, to já ustřihnul tu pásku.
- Aha. - Neumí zubama překousnout pásku.
Co si pamatuju z toho...
kontextu, kdo mohl dělat co, podle své energie,
všichni jsme měli příkaz,
že Jesúse se směly dotýkat
jen Natalia a Carolina.
Jo, ale když to Pablo dokončil,
řekl: „Zkuste si to říct Antaresovi, že jsme to neprovedli dokonale.“
Chtěl jsem říct, že si to nepamatuju.
Pamatuju si jen, že jsem se ho nedotkl.
Ale...
Ale ta situace byla samozřejmě pomatená.
Nikdo z nich se nepřiznal,
ke svázání toho dítěte, že by mu do úst dali vatu a zakryli mu ústa.
Oba říkají, že to udělal ten druhý.
Oba mají na svědomí utišení toho dítěte, než bylo obětováno.
Z toho, co Pablo říká, rozumím,
že nějak počítal s tím,
že jsme všichni věděli, k čemu toho dne dojde.
A musím říct, že mně nikdo neřekl ani slovo o tom,
co se má stát.
Protože, když jsem byla posedlá,
nemohla jsem o tom vědět, mít nějaké vysvětlení nebo informace.
Protože kvůli tomu by mi Jesúsovo vnitřní já mohlo něco udělat,
třeba přimět mě se zabít, utéct nebo tak něco.
Tak jsem nemohla mít žádné informace.
Promiňte, viděli jste něco?
- Ne. - Ne.
Možná to nevíte, ale Natalia to dnes potvrdila.
Říkala, že viděla tu záři.
- Ne, Carolina. - Pardon, Carolina.
Neviděla oheň, nebo tak, ale viděla tu záři.
A slyšela, jak praská oheň.
- Věděli jste, že Carolina vidí energie? - Ne.
Ona vidí auru, je mnohem citlivější než my.
Já jsem neviděl nic. Vidíte ten dům tam?
Když jste pomáhal Pablovi s kamením,
- vozili jste ho v kolečku, že? - Kameny byly naskládané přímo tady.
- Kde jsou teď? - Ano.
Zabalíme to?
Moc vám děkuju.
Jdeme.
OBVINĚNÝ
Tohle je zpráva z 22. dubna 2013.
PROKURÁTOR QUILPUÉ (2011–2016)
Tehdy jsem se setkal s vyšetřovací policií ve své kanceláři v Quilpué.
Přinesli mi tyhle informace
včetně informací, které dosud nashromáždili.
Pokud vím, k podobnému případu v Chile nikdy nedošlo.
Zbytek vyšetřování
byl spíš o tom určit míru trestní odpovědnosti
a co s nimi udělat z právního hlediska.
Určit, zda jsou šílení nebo nepříčetní.
Nebo zda byli příčetní, anebo něco mezi tím.
A pak se rozhodnout z právního hlediska.
Jedním z argumentů,
které zastávala většina členů sekty,
bylo tvrzení, že všichni byli pod vlivem destruktivní manipulace
a že v tu dobu nebyli schopni
ze své vůle ovlivnit, co se dělo.
Protože byli také pod vlivem
takzvaného „sdíleného deliria“.
Obhájci se shodují,
že všichni obžalovaní byli...
DOKTOR PRÁVNÍ A FORENZNÍ PSYCHOLOGIE
...jakýmisi oběťmi
společné psychózy,
neboli folie à deux, což je sdílené šílenství.
To je strategie s nejlepšími vyhlídkami,
sami nebyli psychotickými lidmi,
ale tvrdili, že v době činu psychotičtí byli.
Z právního hlediska nejsou vinni.
Zákon předpokládá, že všichni lidé jsou normální, ne blázni.
Proto všichni musíme zodpovídat
za své činy, když přijde na chování,
které představuje zločin.
Takže pokud tvrdíte, že někdo vyšetřovaný je šílený,
musíte to dokázat.
Soud nebude o tom, zda zemřelo dítě,
nebo zda tam ten den byli.
Soud měl být
o té diagnóze sdílené psychózy.
Je samozřejmé, Ctihodnosti,
že tato nová studie plně potvrzuje předchozí závěry.
Tohle je společné mystické delirium, duševní vyšinutí.
Právní důsledek 10, číslo jedna, nepřičitatelnost.
Všichni psychiatři a psychologové
dospěli k závěru, že tito lidé trpěli tímto duševním onemocněním.
Nebylo možné je potrestat.
Máme tu velké množství důkazního materiálu,
které představila obhajoba, a které mají členy sekty
osvobodit od jakékoli odpovědnosti za spáchaný čin.
Navzdory své odpovědnosti nikdo z nich nepodstoupí trest odnětí svobody.
Bylo cítit nesmírný tlak, samozřejmě. A byl tu každý den.
Během slyšení novináři dávali velký pozor.
Úřad prokurátora byl nucen analyzovat
základní informace,
aby zjistil, zda je možné je zpochybnit či napadnout
z jiné perspektivy.
Šel jsem k tomu případu, protože mi prokurátor Juan Emilio Gatica...
PSYCHIATR
...zavolal a chtěl se mnou mluvit.
Vysvětlil, o co jde.
Věřil jsem, že je důležité odpovědět
na všechny jeho otázky.
Chtěl, abych vyšetřil
dva nejdůležitější případy, Natalii Guerraovou a Pabla Undurragu.
Ale oni vyšetření odmítli,
a následně mě tedy požádal o meta-expertízu.
Tedy, chtěl znalecký posudek na znalecké posudky.
Znalecký posudek o událostech.
SPÁCHALI TRESTNÝ ČIN
Ale psychiatr, který stanoví diagnózu pacienta,
aniž by ho viděl,
to mi připadá jako zásadní etický nedostatek.
Otázka zní: ve chvíli, kdy Pablo a Natalia
předali
dítě Antaresovi, měli nějakou jinou možnost?
Mohli mu to dítě nedat?
Věříme, že ano, že měli i jinou možnost.
Protože, přestože strávili roky
v přísném podrobení této osoby známé jako Antares,
měli povědomí o tom, co se chystá udělat
z doby, kdy se rozhodli odvést Natalii pryč a schovat ji.
Je to kontext,
kde jsou pravidla,
poslušnost, řada pravidel,
a vůdce, který je v úchvatné pozici Boha.
A ten jimi manipuluje.
A to...
Brání jim v tom, aby měli vlastní úhel pohledu na věc.
A kvůli tomu můžeme říct, že jejich identita byla poškozena.
Takový člověk nemá vlastní úsudek.
Doktor Otto Dörr vlastně říká: „Ano,
zdá se, že přesně to se stalo.
Byla tam společná psychotická porucha.“
Ale vzhledem k tomu, že nemáme možnost,
a nikdy mít nebudeme,
vyšetřit Ramóna Castillu Gaeteho,
protože spáchal sebevraždu v Cuzcu, že?
Nemůžeme již s jistotou určit, že tito lidé skutečně byli
aktivními subjekty nebo sekundárními oběťmi
a Ramón Castillo Gaete primárním pachatelem.
Nechtěli jsme, aby ten případ zůstal bez trestu.
Kdyby zůstal bez trestu, v tom smyslu, že tito lidé
nebudou trestně odpovědní za to,
co udělali, bylo by to proto, že jsme byli nepochybně přesvědčeni,
že tito lidé byli psychicky narušení.
A tak jsem byl při analýzách zpráv
schopný...
dospět k prvnímu argumentu,
který jaksi studie rozprášil.
Studie poukazovaly na to,
že k diagnóze sdílené psychózy se nebude přihlížet,
pokud dané epizody
probíhaly při konzumaci drog,
alkoholu, nebo jiného typu stimulantu.
Což byl ten případ.
Fakta nás vedou k zamyšlení
nad otázkou snížené odpovědnosti.
Do jaké míry můžeme akceptovat, že jejich schopnost uvažovat
byla narušena, když byl spáchán zločin
a pachatelé mohou uniknout spravedlnosti nebo získat nižší trest?
Do jaké míry se justice opírá
o psychiatrické teorie
o sdíleném deliriu,
aby zprostila účastníky řízení odpovědnosti
za zločiny proti lidským právům?
Na základě zákonného zmocnění
si obžalovaní Guerraová a Undurraga nezaslouží alternativní tresty.
Konečnými rozsudky byl pětiletý trest pro Pabla a Natalii,
a tříletý trest pro ostatní jako spolupachatele.
Je jasné, že v černo-bílém světě
je buď někdo vinný nebo nevinný.
A chybí tam komplexita
analýzy té situace.
Zdá se mi, že z psychiatrického hlediska to bylo nespravedlivé.
Hlavní odsouzená, Natalia Guerraová, matka zavražděného dítěte,
si neodpykává trest
a je na útěku už sedm měsíců.
Policie provádí vyšetření, aby zjistila, kde se nachází.
Nechala si narůst vlasy a změnila jejich barvu.
Skrývala se, aby ji nikdo nenašel.
Ale díky novinám, které vyhodila do koše,
ji vyšetřovací policie nakonec vypátrala.
Ruce vzhůru!
Zůstaňte stát!
Ruce vzhůru!
Zůstaňte tam.
Jdu za vámi.
Na zem.
Ruce vzhůru, nad hlavu.
Snažila se uniknout policii, ale byla zcela obklíčená.
Natalia Guerraová byla předána četníkům.
Drží ji
v ženské věznici San Joaquín.
Sám za sebe, já, Miguel Ampuero,
ne policista, nebo žalobce, nebo soudce,
věřím, že každý z členů si zasloužil doživotí,
nehledě na jejich zapojení,
protože musíme vzít v úvahu, že šlo o bezbrannou lidskou bytost.
Jako společnost musíme zajistit,
aby tyto oběti, protože oni jsou oběťmi,
myslím, že by měli být pochopeny.
Měli bychom si sednout s rodinami a probrat, co se stalo.
„Jaká je naše role v takto dramatické události?“
Dejte mi chvilku, prosím.
Chvilku strpení,
prosím.
Reintegrace je těžká.
Lidi mi říkali: „Změň si jméno. Odstěhuj se do zahraničí.“
Proces reintegrace do normálního života.
Nevykašlat se na to a nezačít brát drogy.
Žít v domě s rodiči, jako v jeskyni. Chápete?
Je to těžké.
Říkali mi: „Já bych se zabil.“
Ale já se nemůžu zabít, moje děti mě potřebují.
O destruktivní manipulaci se nic neví. Lidé o tom mají zkreslené představy.
Takže...
Musím se vrátit do společnosti, která se mě bojí.
A má proč.
Je vážně těžké snažit se reintegrovat do ekosystému,
ve kterém na vás jeho části aktivně útočí.
A nechtějí, abyste se reintegrovali, chtějí, abyste se zabili.
Protože jsme ty nejhorší bytosti na světě,
lidé se cítí oprávněni, když nám ze sebe ukážou to nejhorší a projde jim to.
Je to deset let a pořád jsem v čudu. Už nechci dál bojovat.
Rád bych žil a pracoval v klidu.
Ale pokud mám prosit o odpuštění, jen za to, že žiju,
je velmi obtížné žít v míru.
Já to nechápu. Taky o tom nerad mluvím, protože když o tom mluvím, působí mi to...
dost trápení.
Co se týče domu v Colliguay,
prostě ho zboříme,
aby po tom neštěstí nezůstaly žádné stopy.
Sekty nevznikají z ničeho nic.
Sekty jsou odpovědí na něco,
co se děje ve společnosti.
Je tu velká nicota
a lidi mají potřebu někam patřit.
Neustále nás obklopují
nejrůznější vlivy,
které nám ukazují dokonalý svět,
ale zatvrzele skrývají mechanismy duševní kontroly.
Pablo Undurraga si odseděl dva roky ve vězení
a v roce 2019 byl podmínečně propuštěn.
Natalia Guerraová si odseděla dva roky ve vězení
a byla v roce 2021 podmínečně propuštěna.
Ostatní členové sekty
si odpykali trest v podmínce.
Nyní jsou všichni na svobodě
a procházejí procesem reintegrace do společnosti.
Překlad titulků: Alena Novotná