Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I fengsel er det koder.
Det er som en rangering av forbrytelser
som er mer eller mindre akseptable for fangebefolkningen.
Og hvis en forbrytelse er for alvorlig, for stygg,
er du fortapt, som de sier.
Hvis noen er like fortapt som jeg,
er det en slu persons ansvar,
gitt sjansen, å drepe dem.
Alle de innsatte ville drepe meg, og halvparten av fengselsvaktene.
Det er en normal reaksjon.
Men...
jeg følte meg aldri mer i fare der
enn de utallige gangene jeg var i fare i sekten.
Intensiteten av å være i fengsel var ikke i nærheten av
intensiteten av å være slave i en sekt.
De sju medlemmene av sekten som er anholdt i Santiago
er under permanent beskyttelse mot mulige angrep inne i fengselet.
- Hvorfor snakker du ikke? - Det var en grusom hendelse,
verre enn noen forbrytelse vi har dekket.
Ifølge politiet er det første gang det har vært menneskeofring i Chile.
For å unngå, hør godt etter, verdens undergang.
Forbrytelsen er så grusom
at ingen vil se forbi det.
Dette ble ikke begått i affekt.
Dette var ikke en forbrytelse der du dreper for å stjele en bil.
Dette var en forbrytelse for å redde verden.
Jeg liker ikke å snakke om det,
for folk forstår ikke hvor ille det er.
Hvis jeg forteller deg alt,
blir du opprørt. Skjønner?
DOMMEDAGSKULTEN TIL ANTARES DE LA LUZ
SANTIAGO I CHILE
Jeg heter Veronica Foxley, og jeg er journalist.
Jeg har viet de siste 30 årene av min karriere til gravejournalistikk.
Politijournalistikk er favoritten min.
Jeg liker krimhistorier fordi de har å gjøre med menneskets vilkår.
Med de...
svakhetene som oppstår i folks sinn,
hemmelighetene man må oppdage for å prøve å forstå
hvorfor folk begår forbrytelser.
Og spesielt i denne saken, når det gjelder sekter,
var motivet det som interesserte meg mest da jeg startet saken.
Motivet var å redde verden.
Da sier du: "Dette er delirium, noe jeg bør se nærmere på."
ET STED SØR I CHILE
Jeg har aldri vært så lykkelig som da jeg ble med i sekten.
EKS-MEDLEM AV COLLIGUAY-SEKTEN
Det var en gruppe mennesker som hadde våknet
for...
å tjene dette høyere gode.
For å tjene lyset, kjærligheten, for å rense hele verden.
De tok meg inn.
De godtok meg som jeg var.
Og jeg hadde aldri tilhørt noe før.
HOVEDKVARTER CHILES ETTERFORSKNINGSPOLITI
Jeg husker at i desember,
til Brigaden,
kom familien til en person, i dette tilfellet en kvinne,
som begynte å si
at søsteren deres tilhørte en sekt.
Sektloven, spesielt i Chile,
sier at ingen kan diskrimineres på grunn av sin religiøse tro.
- Her! - Bak der.
Det er ikke restriksjoner,
så det er mer komplisert å etterforske en sekt.
Fortsett å lete!
Kom igjen!
Hei, kompis!
Royal! La oss ta en titt.
Det var en ny forbrytelse for alle etterforskerne i den enheten.
Vi hadde ikke kunnskapen. Vi kunne ikke å etterforske en sekt.
Det som tillot oss å etterforske Colliguay-sekten
var ayahuascaen som ble smuglet fra Peru til Chile.
Så endret alt seg da vi fant ut at det var et drap.
Det ble utført prøver
som bekreftet menneskebein.
Akkurat. Positiv?
Vi venter på statsadvokaten.
Et grusomt drap.
I april i 2013
ble jeg oppringt av aktor i Santiago
som varslet meg om at en stor sak skulle overføres
til aktors kontor i Quilpé.
Jeg ville få mer informasjon fra politiet som ledet saken,
nemlig etterforskningspolitiet.
Santiago-politiet startet etterforskningen sent i 2012,
der de oppdaget at det fantes menneskelige levninger
i Colliguay, som samsvarte med
informasjonen vi hadde om den sekten.
Aktor ga oss umiddelbart en arrestordre
for medlemmene av Colliguay-sekten.
Denne saken har påvirket meg mest med tanke på...
menneskelig brutalitet.
- Angrer du? - Angrer du på at du tilhørte en sekt?
Det var en utfordring for oss, for hvordan takler vi noe uten sidestykke?
Det var opp til meg å intervjue ungdommene.
Og det var veldig komplisert.
VITNESBYRDENE TIL DE SOM VAR INVOLVERT I RETTSSAKEN
BLE GJENSKAPT VED HJELP AV OFFISIELLE DOKUMENTER FRA SAKEN.
NOEN UTTALELSER BLE FORENKLET FOR KLARHET.
David Pastén Rojas.
EKS-MEDLEM AV COLLIGUAY-SEKTEN
Disse menneskene hadde tilbrakt årevis som ofre for Antares dominans.
Carolina Vargas San Martín, 15...
Og denne underkuelsen blir til trusler...
Pablo Undurraga Atria.
som skaper frykten som holder dem sammen.
- Josefina Isabel López Núñez. - Natalia Guerra Jequier.
EKS-MEDLEM AV COLLIGUAY-SEKTEN
María del Pilar Álvarez Fuenzalida.
Spesielt Pablo Undurraga,
nestleder for denne sektgruppen...
Karla Franchy Arana.
...var mest redd av alle.
Jeg var veldig ensom.
Og plutselig fikk jeg en familie.
Umiddelbart.
Folk som var glade i meg og ville ha meg der.
Pablo var en veldig glad gutt,
veldig knyttet til naturen.
Han var glad til han begynte på skolen...
PABLO UNDURRAGAS FAR
...3. eller 4. klasse.
Pablo hadde en dødelig kombinasjon på barneskolen,
fordi han var liten med regulering og briller, og han likte ikke fotball.
Alvorlig talt. Han var et perfekt mobbeoffer.
Jeg likte å tegne og studere, jeg fikk gode karakterer.
Jeg var et lett offer.
Det var urettferdig.
Jeg ble sint, skjønte ikke hvorfor jeg ble mobbet.
Jeg visste ikke det jeg vet nå.
Jeg var opprørt og frustrert med mange følelser jeg ikke taklet.
Innen jeg var 18, var jeg deprimert.
Til slutt, mot slutten av videregående,
sluttet jeg å prøve å passe inn på skolen
og lette etter venner andre steder.
Jeg gledet meg til skolen var over. Etter det, begynte jeg på college.
Jeg oppdaget musikk.
Jeg sang i et band...
Jeg skjønte at musikk var bra for meg. Jeg forelsket meg i det.
Litt etter litt begynte jeg å få mer normale forhold.
Jeg begynte å date. og få ekte venner.
Helt til jeg endelig møtte moren til min eldste sønn,
han er nå 16 år gammel.
Jeg fant ut at jeg skulle bli far da jeg var 23,
og ble far da jeg var 24.
Folk tror at man er voksen når man er 24.
Legitimasjonen min sa at jeg var voksen.
Men følelsesmessig var jeg ikke det.
Jeg så på meg selv. "Se, for et rot.
Jeg må ta meg sammen.
Jeg vil være god for sønnen min,
og jeg vil at verden skal være god for sønnen min".
Et lite skritt for mennesket...
Klimaendringer, avskoging,
den akselererte befolkningsveksten...
Oljeriggen Deepwater Horizon eksploderte.
To hundre og fjorten personer ble arrestert...
Vi må gjøre alt vi kan for å stoppe terror.
...soldater må være klare.
Det amerikanske militæret angriper...
Er det World Trade Center?
De sier at et fly styrtet!
Jeg begynte å tro på alt.
Jeg holdt på med reiki, jeg gikk på temazcaler, leste om buddhisme...
alt som ikke var katolsk.
Og en dag sa reikimesteren min "Jeg har et perfekt kurs for deg.
Det er faktisk nært der du bor."
Jeg gikk ditt...
uten å vite hva det var, og møtte Antares.
Før han ble Antares de la Luz,
het han Ramón Castillo Gaete.
En arbeiderklasseunge fra Peñalolén som spilte fotball,
som hadde venner i nabolaget, som syklet,
som underviste barn i en by i Lo Hermida, som var engasjert politisk og sosialt.
En ungdom som studerte musikk.
Han elsket musikk fra Andes.
Han var i bandet Amaru.
Og han var en god musiker.
Han var utmerket på klarinett, saksofon og charango.
Jeg beundret virkelig Ramón i Antares.
Han hadde evnen til å forstå andres behov
og hjelpe dem.
Fra en veldig ung alder begynte Ramón Castillo
å føle smerte i kroppen.
Smerte som gjorde ham ubevegelig.
Smerte som holdt ham våken.
Han sa at smerten var så ille
at han heller ville dø.
Han sa han skulle ta ayahuasca
fordi han hadde tatt det to år tidligere,
og det hadde hjulpet.
Det var to eller tre timer uten smerte.
For ham var det... utrolig.
Ramón Castillo dukket opp hos meg en gang, som mange andre.
Jeg pleide å holde ukentlige seremonier hos meg.
Han kom hjem til meg på jakt etter medisin, som mange andre.
Vi hadde en seremoni.
Ramón var her,
seremonimesteren der.
Jeg lukket øynene.
Og fra der jeg visste at Ramón satt,
begynte jeg å føle mye lys.
Det er tusenvis av planter i jungelen.
Hver plante har medisin.
Hver plante har en ånd.
Og ayahuasca er som en blanding av hele verden,
med litt av hver av de plantene der ute.
På en måte er de innlemmet i disse to plantene:
chacruna og ayahuasca.
Hvordan du tilbereder dem er trikset for å nå visdom.
Den har mange formål,
men helbredelse er det viktigste,
og bevissthet.
Etter å ha tatt medisinen et par ganger,
sa han at han ikke likte å bli kalt Ramón.
Han ville heller bli kalt Antares.
Ayahuasca kan tydeligvis hjelpe deg på mange måter,
men en direkte måte er å gjøre deg klar over deg selv.
Ramón Castillo kalte seg Antares de la Luz
som referanse til den lyseste stjernen i stjernebildet Skorpionen.
Han og hans partner på den tiden og en venn,
som vi kan si var hans første tilhengere,
dro til en samling kalt Regnbue.
Og der møtte han folk som var på en lignende reise.
Jeg var veldig åpen...
veldig mottakelig.
Jeg så tre skapninger.
En var Ramón, med veldig langt skjegg,
som satt på en stein i ei elv.
De sa: "Mediter med oss. Jeg skal vise deg en meditasjon."
Han viste meg meditasjonen, og bare: "Hva søren?
Hva er det jeg føler?"
Det var andre gang han besøkte Regnbuesamfunnet.
Og han kom med to personer.
Og han satte sammen en gruppe som mediterte med ham.
Jeg husker at det var en elv der, en stor elv.
En dag gikk jeg langs elven og så dem meditere.
Jeg gikk bort.
Det var det viktige øyeblikket der vi alle følte nærhet.
Jeg følte noe inni meg, noe du ikke kan forstå.
Antares de la Luz var en magnetisk fyr.
Magnetismen hans skyldtes flere grunner.
Først og fremst utseendet. Han var ganske høy.
Han var en majestetisk skikkelse.
Hans nærvær var imponerende. Han var veldig ulik de andre.
Med stemmen til en mester, holdningen til en mester,
skjegget til en mester, en mesters skallete hode.
Hans tillit
til filosofien han likte ga deg den samme tilliten.
Jeg var forelsket i ham.
Jeg var ikke med ham fordi han ba meg om det,
men fordi jeg følte så mye kjærlighet.
Antares kom med andre folk som også hadde krefter,
folk som allerede var mer avanserte. De var som "overordnede".
Reikimesteren min var der, og en annen reikimester.
Det var noen som jeg følte var...
tungvektere. Skjønner?
De så alle opp til Antares med stor ærbødighet.
Han var 100 prosent inkarnasjonen av min idé om en mester.
Han hadde mye kunnskap
som han hadde studert og memorert.
Og han hadde gjort det til en pastisj eller åndelig collage.
Han snakket mye om Carlos Castaneda,
maya-profetien...
EKS-TILHENGER AV ANTARES DE LA LUZ
...og om Viracocha.
Alle spørsmål du, som deltaker på et seminar,
kunne spørre,
ble møtt av en veldig...
attraktiv person.
Og svaret ville alltid være et sitat.
Det hadde alltid et spesielt innhold og en informasjonskilde.
Carlos Castaneda.
The Teachings of Don Juan,
et ikon på hippienes tid
i USA.
På 1960-tallet studerte Carlos Castaneda
de amerikanske urfolkenes gamle ritualer.
Han sjokkerte moderne antropologi og ble en selverklært sjaman.
Carlos Castaneda var en guru for amerikansk motkultur.
Han var en inspirasjonskilde for regissører, forfattere, musikere.
Han hadde stor innflytelse på den tiden.
Hele universet er bare oppfattelse,
hvordan vi oppfatter ting.
Det finnes ikke fakta, bare tolkninger.
CARLOS CASTANEDAS STEMME
Ramón,
som ethvert annet menneske,
leste og leste.
Og Ramón sa at hans formål i livet...
...var å hjelpe folk
JANUAR 2009
Fem minutter etter at kurset begynte, var jeg helt oppslukt.
Det var verktøyet jeg lette etter.
Det var en oppvåkning av ditt indre jeg,
kurset for aktivering av chakraer og ditt indre jeg.
Han fikk deg til å sitte i lotusstilling
og ga deg en guidet meditasjon.
Vi måtte se for oss å gå ned en trapp og nå en dør.
Se for deg
en nedstigende trapp.
Vi når en dør.
Jeg setter en boks på din venstre side.
"I den boksen er det en gyllen nøkkel. Ta nøkkelen.
Bruk nøkkelen til en dør nederst i trappen."
Åpne døren.
Gå inn.
"Du er nå i et rom, det er rommet der ditt indre jeg bor."
Prøv å gi ditt indre jeg en klem.
Det føltes som om jeg klemte en kropp og fikk en følelse av frigjøring.
Han insinuerte alltid
at svaret på alle spørsmål lå i å jobbe med ditt indre jeg.
Og å kunne nå de svarene var avhengig av hvor disiplinert du var,
hvor villig du var til å finne sannheten.
Det føltes som om jeg var på randen av sann kunnskap.
Dype sannheter. Svar på eksistensen.
Jeg tenkte: "Dette kan være svaret på hvorfor jeg har vært deprimert."
Jeg begynte å bli bedre.
Jeg hadde datet Pablo Undurraga i et år.
UTDRAG FRA ETTERFORSKNINGEN
Det forholdet var ren tortur.
Jeg hatet at han røykte marihuana.
Vi slo opp og var separert i tre måneder. Jeg begynte å henge med Pablo igjen.
og han fortalte meg at han hadde vært på et selvhelbredelseskurs
som virkelig hjalp, han var ikke stresset lenger.
PABLOS LEILIGHET
På en måte var Pablo magneten
som fikk venner og kjære til å bli med i sekten.
Han inviterte David Pastén til å bo hjemme hos seg,
en leilighet i Calle de los Militares.
Jeg så store endringer i oppførselen hans.
UTDRAG FRA ETTERFORSKNINGEN
Jeg så hvor mye han beundret Antares.
David Pastén introduserte ham for kjæresten, Pilar.
Dette dannet en gruppe mennesker rundt ham som alle var Pablos venner.
Livet mitt ble bedre.
Jeg ville at bestevennen min skulle oppleve det samme,
at kjæresten min, alle,
skulle finne dette ekte verktøyet.
Pablo har en oppvåkningsprosess
og blir en av de mest disiplinerte soldatene.
Oppvåkningen var et vendepunkt.
Det var da noen virkelig ble med i gruppen.
Oppvåkningen er øyeblikket du finner ut at Antares er
Guds inkarnasjon.
At Antares' indre jeg er Gud.
På et tidspunkt samlet han oss.
Vi var ti stykker som mediterte.
Han sa at han hadde nyheter, noe han ville vi skulle se.
Jeg husker at vi begynte å drikke ayahuasca, bare litt.
Og vi mediterte.
Like før kurset sa Antares: "Sitt bakerst.
Bare ta energien du vet jeg skal kanalisere til deg,
og i dag vil ditt indre jeg fortelle deg hva det heter."
Jeg gjorde det.
Alle gjorde øvelsen, og Antares gikk gjennom rommet.
Øynene mine var lukket, Antares sa...
"Spør ham hvem jeg er."
Jeg så en enorm skapning
som strømmet ut energi i rommet.
Da han sa det:
"Vet dere hvem jeg er?"
Det var som...
om vi ville fortelle ham det, men ingen ville si det.
Noe åpnet seg i sinnet mitt.
Og jeg begynte å se fortløpende syner.
De var veldig intense.
Det var to eller tre sekunders glimt fra visse tider.
Med ulike klær, aldre og scenarier.
Jeg så mange selvmord.
Jeg så mange følelser av...
Som om nakken min brakk, som om armene mine brakk,
og mye lidelse og sorg.
Mye smerte, mye skam.
Og etter denne...
kaskaden av bilder,
ser jeg endelig en slags bibelsk scene.
Det var mange folk der.
Midt i folkemengden var det noen med ryggen mot meg.
Denne personen glødet.
Den personen snudde seg... og han hadde Antares sitt ansikt.
Holdningen hans var alt jeg assosierte med bildet av Jesus.
Kurset var over,
og Antares sa til meg: "Hva sa ditt indre jeg til deg?"
"Det viste meg mye, jeg bearbeider det. Sier det senere."
Jeg hadde sagt ja til å kjøre Antares hjem.
Jeg var stille.
Jeg fulgte ham til døra og han sa: "Nå." Jeg spurte: "Antares, er du Jesus?"
Uttrykket hans forandret seg.
Han ble veldig alvorlig og sa:
"Pablo, sett deg og fortell meg hva du så."
Jeg fortalte ham alt jeg sier nå.
"Sannheten er at jeg er Jesus, ja.
Men jeg er Jesus
i den forstand at Jesus var en inkarnasjon av Gud.
Jeg er Gud, Pablo.
Tviler du på at jeg er Gud?"
"Nei. Jeg så nettopp at du er Gud.
Så det virker som jeg vet at du er Gud."
Og faen, jeg begynte å gråte.
Antares sier "Pablo, ikke vær redd.
Dette som skjedde med deg er oppvåkningen din.
Du så nettopp sannheten.
Jeg har inkarnert mange ganger.
Noen inkarnasjoner var for å undervise.
Jeg underviste som Jesus.
Jeg underviste som Buddha og Krishna.
I denne inkarnasjonen underviser jeg ikke.
Jeg kom for å beseire mørket."
I årene før 2012 begynte informasjon å sirkulere
via sosiale medier, via Google,
gjennom uoffisielle kanaler,
om at verdens ende var nær.
Tre år kan være all tiden vi har igjen på jorden,
siden 21. desember 2012...
Ifølge den gamle Maya-kalenderen,
ender verden den 21. desember i 2012.
Desember 2012,
dagen uten daggry.
En kollisjon mellom en asteroide og jorden
kan være den katastrofale hendelsen forutsett i et vers fra Åpenbaringen.
Vil verden ende slik de gamle kulturene varslet om?
Han begynte å avdekke denne sammenhengen.
Den virkelige sammenhengen, der jeg hadde blitt bedt om å hjelpe.
Det var en kamp mellom lys og mørke,
og kampen nærmet seg slutten.
Og den slutten var 21. desember 2012.
Se for deg en person med dårlig selvtillit,
så kommer denne guruen og sier:
"Du skal redde verden."
Jeg bestemte meg for å tro det.
Jeg trodde jeg så det, og så bestemte jeg meg for å handle.
Så de trodde nok at de hadde sett det også.
Noen tidligere, andre senere...
bestemte seg for at de måtte følge ham.
Da jeg våknet, sa Antares:
"Du ble nettopp med i verdens mest eksklusive klubb.
Vær forberedt, for...
denne klubben handler ikke om moro, men hardt arbeide."
Tonen hans endret seg.
Han gikk fra å være en sparsommelig, fokusert og lavmælt mester
til å snakke veldig strengt. "Det første du må vite
er at jeg ikke er her for å be om tjenester.
Jeg gir ordrer."
Vel, han var Gud! Så jeg sa:
"Greit, gi meg ordrer!"
Jeg fikk mange ordrer de første to månedene,
men små ordrer. Skjønner?
Alltid veldig nær grensen for hva noen er i stand til å ofre.
For eksempel:
"Slett alle bildene dine."
Bilder med...
Min sønns fødsel, min sønns barndom.
Bildene mine!
Jeg hadde et lite rom i leiligheten min der sønnen min bodde.
Han bodde hos meg halve tiden.
Antares sa: "Pablo, jeg flytter inn hos deg."
"Mester Antares, jeg forstår at du trenger et sted å bo,
men jeg har et ansvar overfor sønnen min og jeg tror at...
Det er en grunn til at jeg har denne sønnen..."
"Hvem faen tror du at du snakker med?
Jeg ber ikke om noe tull.
Jeg gir deg en ordre, jeg informerer deg
om at jeg skal bo i det rommet.
Husk at du snakker til Gud."
Det hadde ikke vært fysisk vold før da.
Men det var mye raseri fra hans side.
Mye utmattelse. Som en utfordring.
Det var som om Ramón ikke straffet meg, men utfordret meg.
"Du er ikke fokusert. Du mediterer ikke."
Innerst inne ville Antares at ingen skulle tvile på ham,
men følge instruksjoner med den disiplinen han krevde,
og gi ham alt de eide,
alt de var glad i, og undertrykke følelsene sine.
Antares var lederen vår.
Læreren vår. Vår åndelige veileder.
Vi ble sett på som krigere
som måtte kjempe for å undertrykke egoet vårt.
Derfor måtte vi gjøre som han beordret.
Selv om vi ikke ville.
Det var en protokoll rundt å bo med ham.
Du kunne ikke snakke rett til ham, du kunne ikke røre ham.
Vi måtte lese alle Carlos Castanedas bøker,
lese visse deler av Bibelen,
holde oss unna folk som "sov".
Vi måtte kvitte oss
med flest mulig materielle eiendeler.
Vi måtte barbere hodet
fordi hår holder på negativ energi.
Vi måtte bruke fargerike klær, aldri noe svart.
Jeg ble forbudt å plystre. Jeg kunne ikke plystre eller synge.
Jeg kunne ikke skrive musikk. "Hva i helvete? Spiller du inn?
Du må fokusere på å hjelpe meg med å redde verden."
Han bygde en vei av krigere.
Og hver kriger måtte bli mer og mer plettfri og nådeløs.
Ifølge Castanedas bøker var en kriger...
et ekstremt mektig vesen.
De var mektige fordi de ikke hadde noe ego,
ingen tilknytninger,
fordi de ikke hadde... overflødige jordiske følelser,
de saboterte ikke seg selv basert på en moral skapt av samfunnet.
Når en handling var bestemt,
sluttet vi å stille spørsmål ved om det burde gjøres eller ikke.
Faen, han var et udyr.
Det var tre slags vesener: rene, urene, mørke.
Rene vesener hadde alltid vært i lyset.
Urene vesener hadde begått forbrytelser mot de universelle lovene
Gud dikterte under skapelsen.
Og mørke vesener var skapninger skapt av Lucifer, djevelen,
for å kjempe en astralkrig.
Han sa at moren til en av jentene hadde et mørkt indre.
Jeg så at hun hadde andre, metalliske øyne inne i øynene.
Jeg snakket med denne personen,
og samtidig, inni meg...
blokkerte jeg angrep med vingene mine.
Og jeg så slanger av svart energi komme fra henne.
Jeg dro dem ut og jagde dem vekk. Så kjente jeg at noe festet seg til meg.
Samtalen var uformell, og jeg...
Så det var en konstant krig.
Antares, på et tidspunkt,
etter å ha tatt ayahuasca,
så Pablos katt og sa at hun var forbannet.
Vi bodde i leiligheten, og katten min ble gravid.
Så Antares ble veldig intens og sa: "Tror du dette er en lek?
Hvem er kattungenes indre vesener?
Lucifer kan angripe oss.
Det indre jeget til katten som gjorde heksen gravid,
den kattens indre kan være Lucifer
som vil ta med fem mørke vesener
hjem til meg for å angripe.
La oss se hva disse kattungene er, Pablo."
Han la katten min i en plastboks.
Da han la henne der,
så jeg en slags sky av svart energi komme fra katten min.
Jeg tenkte: "Dette er ekte." Håret hennes sto rett opp.
Hun ble skikkelig sint.
Han tok meg med til San Carlos-kanalen.
Han gikk ut av bilen,
gikk til en bro og kastet boksen med katten i elva.
Det var første gang vi måtte drepe et mørkt vesen.
I mars 2010
bestemte vi oss for å bytte bosted
og flytte til Olmué.
Så vi flyttet fra byen der familien min bodde
og dro for å bo langt fra byen.
Forklaringen Antares ga oss for å flytte,
var at hus har kraft.
Derfor hadde huset vi leide i Olmué mer kraft
enn vår forrige leilighet.
Det var da jeg ble fortalt at de ville starte et helbredelsessenter i Olmué.
Det var faktisk da de spurte om
jeg kunne låne dem penger til å betale et års husleie
fordi det var billigere.
En del av krigerens reise var kunsten å forfølge,
som er en strategisk løgn for å oppnå noe som er bra for alle.
De ga meg en god forretningsplan.
Det var et knep.
I tillegg til å måtte lese Castanedas bøker,
måtte vi lære kunsten å forfølge.
Vi måtte "forfølge" alle som "sov".
Som Neo i Matrix kunne vi ikke si sannheten til de som "sov".
Hvordan kunne vi det? De ville aldri forstå.
Det beste vi kunne gjøre for at de skulle våkne,
var å lure dem for deres eget beste.
Og de betalte punktlig, for det var en del av planen.
Da vi begynte å bo sammen i det huset,
så vi oss selv som et samfunn.
Vi brukte tiden på å danne Calypso produksjonsselskap
i den audiovisuelle bransjen.
Vi solgte sushi og organiserte selvhelbredelseskurs.
Til slutt var vi seks eller syv personer,
som alle jobbet med å ta seg av
Antares' behov.
Og Antares var ikke særlig hardtarbeidende, tvert imot.
De måtte ta seg av ham. Pablo måtte ta ham med ut på tur.
Han måtte masseres ofte.
Antares feide aldri et gulv, rørte aldri en kost. Antares jobbet aldri.
Jobben hans var å redde menneskeheten.
Han hadde som oppgave å ta dette mørket.
Jobben hans var å utholde smerten
med å bære dette mørket inni seg.
Jobben hans var å overleve.
Jobben hans var å ikke dø.
Troen på historien var så sterk at de trodde på alt.
I seks, sju, åtte måneder trodde jeg at jeg måtte gjøre
alt Antares sa. Det var som...
Som om jeg hadde mistet viljen. Som om jeg ikke trengte å tenke
fordi noen andre sa hva du skulle gjøre.
Og du ville sagt:
"Hva er hjernen min til?
Hva er hjertet mitt til?
Hva er viljen min til?
Hvorfor er jeg fri
hvis Gud bestemmer alt jeg skal gjøre?"
FEBRUAR 2011
Pablo ringte meg og sa:
"I en seremoni
må han slå dere tre ganger på et chakra.
Det vil få dere til å helbredes."
Først barberte vi hodet.
Han sa: "Kle av dere."
Så vi kledde av oss.
Og så ga de oss
tre slag på det første chakraet, her.
Tre slag med en kjepp.
Det gjorde så klart vondt.
Jeg følte mer skyld enn frykt.
Jeg følte at jeg aldri gjorde nok for å hjelpe Ramón.
Det fikk motsatt resultat.
I stedet for å gå bli slik han var før,
ble virkelighetsforvrengningen forverret.
Jeg tenkte: "Det er sprøtt at noen kan tro ham i den tilstanden."
OKTOBER 2011
En dag beordret han meg til å aldri se sønnen min.
"Ingen sønn i livet ditt lenger.
Beklager, jeg vet hvor glad du er i ham, men det er bare ett år igjen til 2012.
Og oppdraget ditt...
som tjener på dette viktige oppdraget,
krever all din oppmerksomhet.
Du kaster bort for mye energi på sønnen din. Beklager.
Jeg vet det blir vondt.
Men...
du må finne en måte
å lure din sønns mor på
slik at det blir permanent. Du må fjerne sønnen din fra livet ditt.
Han kan ikke komme hit."
Gutten var så god. Pablo kom ofte innom.
Pablo så ham annenhver uke. Han tok ham med til Olmué.
Hadde jeg visst hva som foregikk i Olmué, hadde håret mitt stått rett opp.
Ingen ord kan beskrive slik sorg.
Jeg tror alle med barn...
kan forstå det.
Det ødela meg helt.
Jeg hadde alltid ønsket å bli far.
Selv om jeg var en idiot med problemer, var det viktig for meg å være far.
Jeg var alltid i religiøs ekstase,
hadde store smerter. Men det er en martyrs smerte.
"Faen, jeg mistet alt, alt gjør vondt,
men tenk på de langsiktige fordelene."
Så...
På en rar måte er det et av mine lykkeligste øyeblikk.
Øyeblikk jeg gråt av lykke.
Antares bestemmer seg for å flytte igjen.
Denne gangen må de leie et hus i Mantagua.
Der holder de helbredelseskurs.
Mange dro dit.
Men bare noen få, de Antares valgte,
fikk tilbringe tid med gruppen.
De var de eneste som kunne gå inn og ut av huset.
Det var lykkelige øyeblikk der de følte sann ekstase.
Det er kjærlighetshistorier der.
Pablo var med Natalia, og David var med Pilar.
Derfor var det en trend med kjærlighetsforhold der.
Det var som et eventyr, en åndelig reise startet som et par.
Men Antares begynte å ta kontroll selv over de forholdene.
På den tiden avsluttet jeg forholdet til Pablo
fordi Antares sa til Pablo at han måtte gi Carolina terapi.
Og han forelsket seg i Carolina.
Antares beordret dem til å være sammen fordi hun var sjelevennen hans.
Når det gjelder forholdene,
startet og brøt Antares forhold som han ville,
eller for å bli kvitt noe som distraherte tjenerne hans.
En av aktivitetene i samfunnet
var kjent som "å ta",
der Antares tok ayahuasca.
Etter å ha tatt ayahuasca, blir Antares beordret av sitt indre jeg
til å gjøre Natalia til sin kvinne.
Ramón sa jeg måtte være kvinnen hans.
Det betydde at vi måtte være i et forhold.
Og at ordren var en åpenbaring fra hans indre.
At dette var uunngåelig, at han var Gud.
Han fikk meg til å ta ayahuasca i tre netter.
De første to nettene sa jeg at jeg ikke ville ha ham.
Men den tredje kvelden sa Antares at hvis jeg ikke adlød ordren,
ville hans indre jeg brenne meg levende på dommedag.
DESEMBER 2011
Og plutselig...
...begynte ting å gå over styr.
Det var da...
Natalia Guerra ble gravid.
Det er her jeg tror det begynner å gå over styr.
Her begynner den å ta en innviklet vending,
historien.
Antares sa at denne inkarnasjonens oppdrag ikke var å få barn.
Oppdraget var å redde verden.
Natalia ble gravid.
Vi bare: "Hva faen? Du sa du ikke kunne få barn."
Antares sa: "Jeg vet ikke hva som skjer, jeg burde ta ayahuasca.
Dette skulle ikke skje.
Inntil jeg vet om barnet er mørkt eller lyst,
kan ikke Natalia bo under samme tak som meg.
For hvis det indre vesenet er mørkt
og angriper meg om natten, blir alt ødelagt.
Vi må skaffe Natalia et hus,
så hun kan være gravid et annet sted."
Natalia måtte gå gjennom en graviditet hun ikke ønsket.
I tillegg...
måtte hun lyve for familien sin.
JUNI 2012
Han ba meg finne på noe å fortelle foreldrene mine,
for ingen kunne vite at jeg var gravid.
Og historien var at jeg skulle reise rundt i Latin-Amerika.
Antares tok ayahuasca,
og han sa at han fant ut
at barnets indre jeg
var Lucifer.
Han sa at som menneske
kunne han gi liv til Lucifer når som helst,
at det ville bli klimakset for jordens frelse.
Hvis han ga Lucifer liv,
måtte han drepe ham.
Det kommer alltid en tid, for meg den mest magiske, når du finner personen
som kan vise deg det store bildet.
Og i denne saken
var det en anonym kvinne.
Hun er det beskyttede vitnet.
Hun sendte inn en klage
mens sekten fortsatt var i drift.
HUS I LOS ANDES - 2012
Hun taklet ikke den situasjonen lenger.
Det var for stressende, for farlig. Så hun dro.
Men hun visste at Natalia var gravid
og at Antares drepte valper.
Hun visste hvor intenst og sprøtt alt var.
Hun gikk til politiet for å fortelle historien sin.
Hun ville advare politiet
om at alvorlige ting kan skje her.
Søstrene til María del Pilar dro
til byens spesialetterforskningspoliti,
sammen med det beskyttede vitnet,
som ved den anledningen fortalte oss om sekten.
Informasjonen vitnet ga oss var tydelig.
Det hastet
å finne ut hva som hadde skjedd med barnet og Natalia.
Da de kom, sa Antares: "Min kjære, du må være sterk.
Alt dette er din karma. Du klarer dette.
Jeg forstår alt nå. Jeg vet hvordan jeg kan helbrede verden.
Dette barnet kan være Lucifer. Endelig fanget jeg ham i deg."
I et forsøk på å skape
tillit og samarbeid med medlemmenes familier,
klarte vi å snakke med Natalias mor.
Det hun visste på det tidspunktet,
var at datteren var i utlandet. Vi fortalte henne at det ikke stemte,
og at det sannsynligvis hadde skjedd noe med Natalia.
NOVEMBER 2012
En måned før Jesús ble født, sa han: "Jeg så akkurat alt. Alt er bra.
Jesús blir født den 18. desember
etter et ti-måneders svangerskap." "Ti måneder?"
"Det er mitt barn, det er et mirakel. Det blir født en måned senere."
Han indre jeg hadde bedt ham
dra sørover for å hvile før den siste kampen mot mørket i Colliguay.
Så vi måtte ta ham med på ferie til Icalma.
Og vi måtte leie en hytte til ham der i en uke.
Hver gang jeg spurte Antares
om hva vi skulle gjøre hvis Natalia fikk barnet før desember,
ble han sint.
Men i november hadde Natalia allerede begynt å føde.
"Jeg er ferdig.
Det kan ikke stemme. Jeg så det.
Dette betyr at det var mørket som viste det til meg.
Det var et angrep. Vi må gjøre noe.
Ta tingene våre, vi drar om en time."
Og neste dag begynte en endeløs maraton.
Jeg måtte kjøre rundt 1400 kilometer,
så Antares kunne ta ayahuasca.
Etter å ha kjørt alle de kilometerne,
måtte jeg ta ayahuasca hele natten.
Samtidig fødte Natalia.
Fødselen varte i tre dager.
Antares kom med ayahuasca.
Han sa at det ikke kunne bli født der, men på et kraftig sted.
Det stedet var Colliguay.
Steder var viktige for Antares. Han trodde at noen steder hadde kraft.
Åsen i Colliguay, skuret i Colliguay,
var der han hadde mottatt sin oppvåkning, sin opplysning,
der han hadde erklært seg som mester.
Barnet måtte bli født i det skuret.
Jeg eier Colliguay-gården. Jeg ble introdusert for denne fyren.
En fyr med lyse øyne,
veldig hyggelig, som het Ramón,
og han var musikklærer.
Han ba om tillatelse til å komme en gang i året.
Han sa at huset mitt var vakkert,
at det utstrålte vakker energi.
Jeg lot ham komme og bo der en gang i året.
Det var rundt kl. 23.00.
Stedet var mørkt.
Vi kom til leirhuset,
der forholdene ikke var tilstrekkelige
for en fødsel.
Det var verken vann eller strøm.
Det var bare Natalia og meg
inne i huset.
Antares hadde beordret
at Natalia måtte kle seg i en Calypso-tunika
som dekket hele kroppen bortsett fra øynene.
Vi måtte håndtere en naturlig fødsel
med et absurd stressnivå.
En mor vil så klart ikke slappe av når hun føder på den måten.
Antares ropte til Carolina om å ta det ut av meg fort, at det angrep ham hardt
og at det hadde to hoder.
Antares ga Caro ansvaret for å ha en reserveplan
som var keisersnitt.
Jeg sa nei.
At jeg ikke hadde utstyret til det.
Antares insisterte på at jeg skulle skjære åpen magen hennes.
Han sa at hvis jeg ikke gjorde det, ville han gjøre det selv.
Natalia holdt på å besvime av smerten.
Hun var veldig svak.
Pulsen hennes var veldig svak.
Så jeg sa til Antares, med hans språk,
at hvis jeg gjorde det han beordret meg til,
kom jeg til å drepe et lysvesen.
Det var som en bøtte kaldt vann for Antares.
Han sa: "Nei!
Den jævelen skal ikke få meg til å drepe et av mine lysvesener.
Vi skal redde Natalia."
Så vi dro til klinikken i Reñaca, to og en halv time unna.
Vi var i Colliguay,
omtrent 15 kilometer grusvei til neste motorvei, og så...
Det var langt, vi var i ødemarka.
Jeg var dårlig.
Antares ropte at jeg måtte kjempe.
At en kriger alltid er over sine grenser.
At jeg var en uklanderlig kriger.
Den eneste frelste, og at mitt indre jeg var rent.
Og at hvis jeg døde, ville han gjenopplive meg.
Vi måtte finne på en historie om hvorfor vi var der med en fødende kvinne
som aldri hadde sett en lege.
Vi fant på en historie om
at vi oppdaget henne gående langt fra folk.
Og at hun kom fra en gruppe hippier
som hadde prøvd en naturlig fødsel, men jordmoren kom ikke.
At noe hadde skjedd, og at vi reddet henne.
Vi var et sted på veien mot klinikken.
Antares gikk ut av bilen og gjemte seg.
Pablo tok oss med til Reñaca-klinikken og kjørte av gårde.
Natalia hadde bare på seg Calypso-tunikaen.
Uten undertøy, barbeint.
Full av jord, gjørme og blod.
Og jeg var i lignende tilstand.
Ingen fant det mistenkelig.
Jeg håpet at de skulle ringe politiet
så jeg kunne fortelle dem alt.
Det kunne ha vært øyeblikket alt dette tok slutt.
Men nei, historien fungerte.
Hun fødte kl. 06.31 om morgenen.
Han var over tre kilo og frisk.
Hun kalte ham Jesús fordi det var det Antares sa.
De ga ham til meg dagen etter.
Rundt kl. 15.30.
Det var kjempefint fordi...
Jeg ammet ham, og det var...
en fantastisk følelse.
Jeg hadde veldig blandede følelser.
Morsinstinktene er sterke.
21. NOVEMBER 2012
Og da de dro fra klinikken,
ville Natalia ha minst mulig kontakt med barnet,
fordi...
hun var i krigermodus.
I huset i Mantagua
barberte Antares hodet mitt
og vasket meg med kaldt vann.
Han fikk meg til å høre på en sang i stua.
Hans indre jeg hadde sagt hva han måtte gjøre.
Jeg sa at jeg ikke brydde meg.
Han sa: "Kjære barn...
det ordner seg for oss.
Vi skal være frie i lyset."
Han snakket med seg selv og bannet hele tiden.
"Du skal ikke beseire meg, for faen. Jeg vet hvordan jeg kan slå deg."
Det var som om han snakket til Lucifer, til Lucifers vesen.
Carolina låste seg inne.
Rundt 15.30 sa han at vi måtte dra til Colliguay.
Josefina og Pablo
ventet på oss, klare til å tenne bålet da vi kom dit.
Det var en gammel latrine,
et hull, en meter bredt,
kanskje to meter dypt.
Antares laget bål i det hullet.
Rundt 23.30
fikk han oss til å sette oss i bilen,
det var Carlas bil, for å dra lenger inn på gården.
Pablo kjørte.
Jeg satt bak med Carolina og Pilar.
Og i forsetet
var Natalia og babyen.
Vi måtte bli i bilen med Natalia på et tidspunkt,
mens han tente på bålet.
Jeg var opprørt og hørte stemmen til Antares i bakgrunnen.
Jeg hørte ikke hva han sa, men jeg hørte stemmen hans.
Jeg kjente knitringen fra ilden og så
gløden fra ilden på avstand.
Så gikk Pablo ut og sa:
"Dette er ordrene... Du må ta av klærne til Jesús,
binde sammen føttene og hendene,
stikke en sokk i munnen hans og dekke øynene med teip."
Vi måtte ta Jesús
halvveis mellom lastebilen og bålet.
Og der...
Antares tok fra meg babyen og Pablo tok meg så langt han kunne.
Jeg tror at da Antares tok sønnen sin,
forsto vi endelig hva som skulle skje.
Antares dro dit for å drepe sønnen.
23. NOVEMBER 2012
På det tidspunktet var det for sent å stoppe ham.
Personene vi var den gangen,
var ikke i stand til å stoppe ham.
Og halvveis tilbake til bilen brast Natalia ut i gråt.
Da vi kom til bilen, begynte jeg også å gråte.
Jeg gråt. Jeg kunne ikke slutte å gråte.
Vi var helt i svime, som om noe hadde eksplodert like ved.
Vi visste ikke hvor vi var.
Jeg så rett foran bilen,
og Antares dukket opp foran bilen med to grytevotter.
Han beordret meg til å legge ved på bålet og holde det...
brennende.
Jeg kom til bålet
ett minutt etter at han hadde kastet sønnen sin på det.
Og det kom ingen lyd fra bålet.
Jeg har alltid tenkt
at han måtte ha drept ham først.
Den morgenen ha han oss
om å gi ham den skarpeste kniven vår.
Jeg dro til Antares for å finne ut hva som hadde skjedd.
Han sa at han ikke ville se meg.
Natalia var rystet.
Jeg visste hvor mye hun ønsket seg barn.
Antares ba Natalia og Josefina om å lage mat.
Noen spiste, andre ikke.
Antares sa at verden begynte å renses fra mørket.
Og at nå visste han hvorfor barnet ble født før rett tid.
Så ba han oss om å ordne soveplassene.
Vi manglet et telt.
Så jeg spurte Antares om jeg kunne sove i bilen.
I bilen brast jeg i gråt fordi...
jeg så noen av babyklærne.
Jeg brøt sammen.
Noe...
jeg ikke kunne ha gjort i teltene uten å bli irettesatt.
Jeg følte så mye sorg, så mye smerte.
Men det ble regnet som selvmedlidenhet,
og selvmedlidenhet er ego.
Noe jeg ikke kunne vise.
Vi våknet dagen etter,
og Antares sa:
"Du må dra til Viña og kjøpe tre til å lage møbler."
Det ble ikke sagt et ord om det.
Ingenting.
Området der bålet hadde vært,
vi gikk ikke nær.
Med den krigerholdningen:
"Kom igjen. Det er 21 dager til verdens ende.
Vi blir fri.
Alt dette vil ta slutt."
Man skulle tro at gruppen endret seg etter den kvelden,
ble splittet eller delt opp,
men det var helt motsatt.
Alle ble hyperdisiplinerte og gikk inn i...
Alle var i krigermodus.
Som om det som hadde skjedd
hadde vært nok en kamp i krigen.
En intens kamp, en hard kamp,
men én kamp til i krigen.
Én til blant de dusinvis vi hadde kjempet det siste året.
Hva skjedde?
Hva forvandlet...
Hva forvandlet sinnet
til Ramón eller Antares de la Luz
og fikk ham til å tro
at å ofre en tre dager gammel baby
ville løse verdens problemer?
Det var fem dager igjen av november, og ordrene fra Antares' indre jeg
var at den 1. desember måtte vi bo der og være der 21 dager til slutten.
Det var fem dager igjen til å gjøre huset klart til 21 dager med ayahuasca.
Hvis det er mulig å si dette, slapp Antares løs enda mer.
Antares beordret meg og Carolina til være med ham.
Situasjonen hadde en negativ virkning på Carolina.
Dette utløste en enorm straff der Antares beordret
den verste julingen jeg har sett i hele mitt liv.
Vi måtte stå der nakne
og bli slått.
Og han begynte med Caro.
Jenta mi var en liten kvinne.
Hun var tynn.
Denne jævelen var like høy som meg, 1,85 meter.
Og jævelen skar opp ryggen hennes.
Han brakk en hånd. Hun reagerte med å ta seg for.
Han slo henne og brakk håndleddet hennes.
Bruddet ble ikke undersøkt på en måned.
Han slo Caro 11 ganger.
Så var det min tur.
Rundt det sjette, åttende slaget
svartnet det for meg.
Det begynte å svartne og jeg svimte av.
Han sa: "Reis deg! VI er ikke ferdige."
Jeg bare: "Ja, unnskyld." mens jeg klasket meg selv for å våkne.
Så jeg tok de 20 gjenværende slagene.
Og jeg takket ham.
Og jeg satte meg ned.
Han fikk oss til å kle på oss. Vi var alle nakne.
Da jeg fortalte Antares at han hadde brukket hånden min,
sa han: "Det er karmaen din, kjære jente.
Ser du ikke at du er gal?"
Jeg sa ja.
Jeg var sikker på at han kunne drepe meg.
Folk spør: "Hvorfor rømte de ikke
om det skjedde så mye grusomt?"
De var helt overbevist om at de var Guds soldater,
at verden gikk under, og at dette var det siste steget de måtte ta.
Vi forberedte oss på verdens undergang.
Antares begynte å ta ayahuasca den første dagen i desember 2012.
Hver kveld,
som ville bringe opplysning
den 21. desember.
Resten av samfunnet, inkludert meg,
begynte å ta ayahuasca
fra 11. til 21. desember 2012.
Alle ayahuasca-øktene og alle de dagene var endeløse kamper.
Med mange engler, vinger, sverd, demoner,
slagmarker med skriking, med blod, med helvete,
med lys, med håp, med...
Ren galskap.
Det var verdens siste dager.
For meg var det ingen 22. desember 2012.
Uansett, den siste dagen gikk timene.
Ingen hadde...
Ingen så på klokka, fordi...
Ingen bryr seg om klokka når dommedagen er på vei.
Det skjer når det skjer.
Men tiden gikk
og ingenting skjedde.
Vi var stille.
Og plutselig
sa Antares...
Han bryter ut i latter og sier...
"Dumme idioter, dere trodde at fire år med hardt arbeid
var nok til å stige opp og bli fri.
Dere er så naive.
Ting endrer seg ikke med en gang.
Og mitt indre jeg forklarte meg
at friheten ikke kommer akkurat nå. Det tar tre måneder til,
og det blir i Ecuador."
Og han oppførte seg som om det var greit. Som om det var en morsom vits.
Det var alt.
Vi tok ayahuasca og la oss.
Neste dag så jeg at det var 22. desember 2012,
og den datoen skulle aldri eksistere.
Det var det som skapte splittelse i gruppen.
Hjernen min sa liksom: "Kontrakten min var til 21. desember 2012.
Det er den 22."
Noen av oss spurte oss selv hva vi skulle gjøre.
Verden gikk jo ikke under.
Vi hadde mye gjeld.
Vi måtte leve videre, og det var ingen penger.
På den datoen som ikke fantes, 23. desember,
hadde vi lovet familiene våre å være hos dem i jula.
Det var en løgn.
Jeg lovet familien å feire jul med dem, jeg og kjæresten min, Caro.
Jeg sa til Pablo at jeg ikke orket å bo med Antares lenger.
At hvis han beordret meg til å være kvinnen hans igjen,
ville jeg tatt selvmord.
Og Caro sier:
"Jævelen snakker alltid om Jesus og apostlene,
at vi må være som apostlene, vi må ofre oss.
Men apostlene var med Jesus av kjærlighet.
Akkurat nå er jeg her av frykt."
Og jøss...
Det økte tvilen jeg følte.
"Hvis vi vil dra, kan vi ikke bo i Santiago.
Vi må stikke...
gjemme oss i ødemarka i sør.
For jævelen vil finne og drepe oss."
Da Pablo og Carolina flyktet sørover, var de helt paranoide
Vi gjemte oss hos stemoren min i en uke.
Derfra sendte vi e-post til medlemmene
og sa at vi ikke skulle tilbake, gi beskjed til Antares
at vi fortsatt trodde på ham, men ikke var med på det lenger.
Natalia ringte meg og sa:
"Jeg er ferdig. Jeg er hos etterforskningspolitiet.
De vet alt."
Så sendte Natalia meg e-post til den hemmelige adressen jeg ga henne.
"Pablo. Jeg har et problem."
"Faen, politiet kom, de snakker med familien min.
De spør hvor babyen er.
De spør hva som foregår, hva dette er."
Og hun sa: "De spør om en sekt."
Og jeg svarte: "En sekt
er en gjeng satanister i svarte hetter
som tilber djevelen og begår masseselvmord. Vi er ikke en sekt."
Jeg søker etter "sekt" på Google.
Og jeg begynner å lese.
Det var 100 % livet mitt de siste fire årene.
Jeg var i en sekt.
Faen, jeg var i sjokk.
Alt var en jævla løgn.
Den babyen...
var ikke Lucifer. Det var bare en baby.
Alt dette endrer seg
når de oppdager
at det hadde vært...
at en baby ble drept.
Den 19. februar
forlot Antares Chile.
Fordi Natalia Guerra fortalte at politiet etterforsket dem.
FLYPLASS
19. FEBRUAR 2013
Antares hadde ikke noe annet valg,
vel vitende om at alle ville snakke om hva som skjedde med babyen,
enn å rømme til Peru.
Og de innså at de alle hadde sin del av ansvaret.
I hvert fall de som var der den kvelden.
Natalia ville uttale seg før de andre,
i en paranoid tilstand
der det er viktig å snakke før noen andre gjør det.
Fordi et annet sektmedlem
kan tilskrive deg et visst ansvar i denne sammenhengen.
Jeg kom til kontoret der Natalia var med de andre etterforskerne,
og spurte om de faktisk brente babyen.
Hun sa ja.
Men jeg så ingen anger,
Ingenting som fikk meg til å tro
at det faktisk...
Det var ingen tårer eller noe.
Dagen etter, i Colliguay,
så vi hullet
der de brente babyen.
Hun brøt sammen og gråt.
Hun var utrøstelig.
Det var som om de hadde kastet en bøtte kaldt vann på meg.
De sa: "Dette skjedde på gården din."
Så enkelt var det.
Jeg havnet på sykehuset med hjerteinfarkt.
Her er det.
- Er det? - Ja.
Så la det ligge der.
Det største beviset vi fant på åstedet
var et beinfragment.
Venstre ilium fra babyens hofte.
Den 23. november tok Pablo og Carolina
babyen til Reñaca-klinikken for å teste for genetiske sykdommer,
som er obligatorisk for nyfødte i Chile.
Det ble tatt fem dråper blod fra ham.
Og de fem dråpene blod
var nøkkelen til å finne ut hva som hadde skjedd med Jesús
og få vite om babyens DNA
matchet med Antares' og Natalias.
Takket være det,
klarte vi å få tak i alle arrestordrene
for å arrestere de gjenværende i sekten.
Kl. 22.30 ringer Pablo meg
med en alvorlig stemme.
"Du må bli med mamma i morgen.
Du må."
"Hva er det?" "Jeg kan ikke si det på telefonen."
Under flyturen var hodene våre bare rot.
Vi kom til flyplassen, og Pablo og Carolina var der.
De var ikke seg selv, de så ut som døden.
Vi satte oss i Pablos Jeep.
Med rolig stemme sa Pablo:
"Først skal jeg fortelle deg det som er sant, så sier jeg det som er løgn.
Det er sant at vi har denne Jeepen.
Det er sant at vi bodde i Caburga, i en hytte vi leide.
Alt annet jeg har sagt de siste fire årene, er løgn."
Og det er da du innser at du står overfor en megakrise.
Det var en grusom, utenkelig hendelse, verre enn noe vi har rapportert.
Dette er det første menneskeofferet i historien vår.
Og offeret, en gutt som bare var tre dager gammel.
Det var da de innså at nyhetene
allerede var på alle TV-kanalene,
at politiet lette etter dem.
De så ansiktet sitt på veggene.
I dag ble fire medlemmer av en religiøs sekt arrestert
og siktet for å ha brent en to dager gammel baby
fordi de trodde han var antikrist.
Han sa: "Jeg vil melde meg." Jeg sa: "Gjør det i Santiago."
Det var...
en tøff kjøretur.
Veldig tøff, for den var full av
en blanding av rasjonelle avgjørelser og følelser.
Vi stoppet på en bensinstasjon
og så nyhetene om at sønnen din var på rømmen.
Veldig tøft.
Pablo Undurraga,
fra øyeblikket arrestordrene ble utstedt
til han overga seg, hadde han planlagt
hva han skulle si i politiavhøret.
Brigaden ringte og sa at Pablo hadde meldt seg,
at vi måtte avhøre ham.
Så jeg dro til Brigaden
og fant en rolig Pablo Undurraga.
"Hei, jeg er Pablo Undurraga, personen du leter etter.
Jeg var involvert i Colliguay-sekten. Jeg er her for å melde meg."
APRIL 2013
Klokken elleve gikk paret inn i Quilpué tinghus.
Begge meldte seg til politiet i helgen,
etter å ha sett på nyhetene at de var etterlyst.
Avhøret var vanskelig fordi han var veldig smart
og hadde mye informasjon å gi meg.
Vi måtte gjøre intervjuet i etapper og dele det opp
for å forstå prosessen han gikk gjennom i det samfunnet.
De ble siktet for medvirkning til drapet på den to dager gamle babyen,
og aktor hevder at begge er en fare for samfunnet.
De har blitt brutalt manipulert
av et perverst, forskrudd sinn.
PABLO OG CAROLINAS FORSVARSADVOKAT
Og de har ikke handlet fritt,
som hindrer dem i å klandres fra et kriminelt synspunkt.
Det de tiltalte har hevdet, særlig min tiltalte,
gir meg inntrykk av at de er ofre for manipulasjon...
NATALIAS FORSVARSADVOKAT
...av denne personen som er på rømmen.
Vi vet at denne personen forlot landet, på vei til Peru, og er ennå ikke tilbake.
Så vi koordinerte med Interpol om å utstede en internasjonal arrestordre.
INTERPOL RØD VARSLING
En etterretningsgruppe på 1500 betjenter fra det peruanske politiet
er på jakt etter Antares de la Luz.
Han antas å være i Cuzco.
Jeg tror alle oppmuntret meg til å dra til Peru
fordi alle var involvert i forbrytelsen, og jeg var ikke det.
Jeg visste ikke hva jeg bega meg ut på
og hva jeg kom til å oppleve.
De ble der i rundt en uke, halvannen uke, og dro kort tid etter
til en by nær Cuzco som heter Ollantaytambo.
Han sang. Han spilte instrumenter
og sang på barer, restauranter, hva som helst,
og fikk tips.
Han var veldig stresset, veldig voldelig.
Han behandlet meg skikkelig dårlig.
Han slo meg med en kjepp og låste meg inne.
Og han sa at jeg ikke kunne dra.
Jeg var ikke der.
Jeg tror hun ble redd
og tok første fly tilbake til Santiago.
Jeg kom tilbake
og trodde han ville overgi seg.
Fordi jeg ba ham gjøre det.
Da jeg kom til Chile, stod det i avisene
at de hadde funnet Ramóns lik.
Det har blitt rapportert at et lik ble funnet i Cuzco.
Denne mannen dere ser her.
Ramón Gustavo Castillo Gaete, 35 år gammel,
tok sitt eget liv her.
Media beskrev denne tragiske slutten på mange forskjellige måter.
Tre barn gikk inn først.
Og de sa at det så ut som en hengende dukke.
Han var alene, som du kan forestille deg.
Så han tenkte: "Jeg går ikke lenger.
Det er over nå."
Han unngikk konsekvensene av sine handlinger.
Og han lot resten av oss betale prisen på hans vegne.
Kalde som roboter beskrev de to skyldige
i ofringen av den nyfødte i Colliguay
den skjebnesvangre kvelden til politiet på åstedet.
Pablo Undurraga og Natalia Guerra Jequier
var på rekonstruksjonen av åstedet.
De fortalte oss hvordan de forberedte barnet
til å bli brent.
Du gikk ut av bilen. Og bålet var tent, ikke sant?
Ja.
Han var der, og Antares ba meg sette ham der.
Natalia la babyen... hun la Jesús der.
Med en gang hun hadde gjort det,
tok jeg henne og vi løp den veien.
For oss, som politi, er det ekstremt viktig å etablere
rollen til hver person. Hvem gjorde hva og når.
På den måten kan vi sette sammen fakta.
Vi hadde begynt å legge på ved, og fem minutter senere kom David.
Antares hadde beordret ham
til å komme med mer ved så jeg ikke gikk tom.
Flammen var 20 cm høyere enn hullet i bakken.
Da jeg først så over flammene,
så jeg at blant de røde flammene, var det svarte flammer
som ble til et slags svart dragehode.
Og det steg opp.
Det steg opp?
Var det det du så?
Jeg så det. Det var en hallusinasjon, men jeg så det.
Sånt var normalt.
Det er viktig å kunne forstå
rollen hver person spilte da forbrytelsen ble begått.
- Fortell meg om da du bandt babyen. - Jeg kan ikke kutte teip med tennene.
Pablo kuttet teipen mens jeg bandt den rundt babyens føtter.
Så, da Pablo ba meg ta armene,
gjorde vi det sammen, og Pablo gjorde resten.
Jeg har aldri klart å kutte noe med tennene.
- Det er sant, jeg kuttet teipen. - Akkurat.
Hun kan ikke kutte teip med tennene. Det jeg husker i den...
sammenhengen om hvem som kunne gjøre hva ifølge sin energi,
vi hadde fått streng beskjed
om at bare Natalia og Carolina kunne røre Jesús.
Ja, men da Pablo var ferdig med det,
sa han: "Ikke våg å si til Antares at vi ikke gjorde det perfekt."
Jeg skulle si at jeg ikke husker det.
Det jeg husker er at jeg ikke rørte ham.
Men, jeg mener...
Sammenhengen var åpenbart forstyrret.
Ingen av dem innrømte
å ha bundet babyen, puttet bomull i munnen og dekket for munnen.
Begge sier at den andre gjorde det.
Begge fikk babyen til å tie før den ble ofret.
Jeg forstår, ut fra det Pablo sa,
at han tok det for gitt at vi alle visste hva som skulle skje den dagen.
Og jeg må si at jeg aldri fikk noen form for informasjon
om hva som skulle skje.
Siden jeg var besatt,
kunne jeg ikke få noen slags forklaring eller informasjon.
Det kunne ha fått Jesús' indre jeg til å gjøre noe med meg.
Som å få meg til å ta livet av meg eller flykte.
Så jeg kunne ikke få noe informasjon.
Beklager, så du noe?
- Nei. - Nei.
Dere vet det kanskje ikke, men Natalia bekreftet det i dag.
Hun sa at hun kunne se gløden.
- Nei, Carolina. - Beklager, Carolina.
Hun så ikke ilden eller noe, men hun så gløden.
Og hun hørte bålet knitre.
- Visste du at Carolina ser energi? - Nei.
Hun ser auraen, hun er mye mer følsom enn oss.
Jeg så ingenting. Ser du huset der borte?
Da du hjalp Pablo med å kaste steinene,
fraktet du dem i trillebårer?
Steinene var stablet her.
- Der de er nå? - Ja.
Skal vi avslutte?
Tusen takk.
La oss dra.
ANKLAGET
Dette er rapporten fra 22. april 2013.
Det var dagen jeg møtte etterforskningspolitiet på kontoret mitt.
De ga meg denne med informasjonen som hadde blitt samlet frem til da.
Så vidt jeg visste, hadde det ikke skjedd noe lignende i Chile.
Resten av etterforskningen
handlet mer om å avgjøre det kriminelle ansvaret
og hva vi skulle gjøre med dem.
Å avgjøre om de var gale eller demente. Tilregnelige eller et sted i midten.
Og derfra, å ta en avgjørelse innen loven.
Et av argumentene
fra forsvaret til medlemmene av denne sekten
er at de alle var påvirket av destruktiv tankekontroll
og at de på den tiden ikke hadde evnen
til å velge frivillig hva som skjedde.
Fordi de også var under det de kaller "delt delirium".
Forsvaret er enige om
at de alle var...
LEGE I RETTSPSYKOLOGI
...ofre på et vis,
for en delt psykose
eller en folie à deux, som er galskap i par.
Dette er strategien med flest muligheter.
Ikke at de selv er psykotiske,
men å hevde at de var det da forbrytelsen skjedde.
I juridisk terminologi er de ikke skyldige.
Loven antar at alle er normale, ikke gale.
Derfor må vi alle svare
for våre handlinger når det gjelder forbrytelser.
Derfor, hvis du hevder at en som etterforskes er gal,
må du bevise det.
Rettssaken skulle ikke handle om hvorvidt barnet hadde dødd,
eller om de hadde vært der på det tidspunktet.
Den skulle handle om diagnosen delt psykose.
Det sier seg selv, dommer,
at denne nye rapporten stadfester de tidligere konklusjonene.
Dette er delt mystisk delirium, mental forstyrrelse.
Konsekvens ti, nummer én, ikke tilregnelig.
Alle psykiatere og psykologer
konkluderte med at disse menneskene led av denne mentale tilstanden.
Forbrytelsen kunne ikke tilskrives dem.
Vi står overfor en mengde bevis og rapporter
skaffet av forsvaret som vil frita
sektmedlemmene fra ansvaret.
Til tross for at de var ansvarlige, ville ingen av dem sone fengselsstraff.
Du følte selvfølgelig presset.
Det var der hver dag.
Under høringene var det alltid mye oppmerksomhet fra pressen.
Aktors kontor var nødt til å analysere
bakgrunnsinformasjonen,
for å se om den kunne kritiseres eller betviles fra et annet perspektiv.
Jeg kom til denne saken fordi aktor Juan Emilio Gatica...
PSYKIATER
...ringte meg og sa at han ville snakke med meg.
Han forklarte hva det handlet om. Jeg mente det var viktig å svare
på spørsmålene hans.
Hans idé var at jeg skulle undersøke
de to viktigste, som var Natalia Guerra og Pablo Undurraga.
Men de nektet å bli undersøkt,
så han ba meg gjøre en meta-ekspertise.
Det er å gi en ekspertuttalelse om ekspertuttalelsene.
Ekspertuttalelser om hendelsene.
LOVBRUDD BEGÅTT
Men en psykiater som diagnostiserer en pasient
uten å ha sett hen,
mangler etter min mening etikk.
Spørsmålet er: da Pablo og Natalia
ga babyen til Antares, hadde de noe valg?
Kunne de ha latt være å gi ham babyen?
Vi tror at ja, de hadde et annet valg.
For selv om de hadde tilbragt årevis
under kvelertaket til denne personen kjent som Antares,
hadde de kunnskap og bevissthet om hva de skulle gjøre
fra da de bestemte seg for å ta med Natalia Guerra og gjemme henne.
Det er en sammenheng
der det finnes regler,
lydighet, en rekke regler,
en leder som er i Guds guddommelige posisjon.
Og han manipulerer personen.
Og bare...
Hindrer dem i å ha sitt eget synspunkt.
Og derfra kan vi si at identiteten deres er skadet.
Personen har ikke sin egen dømmekraft.
Dr. Otto Dörr sier faktisk: "Ja.
Det ser ut til at det var dette som skjedde.
Det var en delt psykotisk lidelse."
Men siden vi ikke har sjansen,
og aldri vil få den,
til å undersøke Ramón Castillo Gaete,
siden han tok livet av seg i Cuzco, korrekt?
Kan vi ikke lenger fastslå at disse menneskene faktisk
var de sekundære tilfellene
og Ramón Castillo Gaete var den hovedansvarlige.
Vi ville ikke at saken skulle gå ustraffet.
Hvis den gikk ustraffet, at disse menneskene
ikke ble holdt strafferettslig ansvarlige
for det de hadde gjort, ville det være fordi vi var overbevist om
at disse menneskene var mentalt forstyrret.
Og der, mens jeg analyserte rapportene,
klarte jeg å...
nå et første argument som knuste rapportene.
Rapportene påpeker at diagnosen om denne delte psykosen skal forkastes
når de gjeldende episodene
skjer i en sammenheng med bruk av stoff,
alkohol eller andre stimulerende midler.
Det var tilfellet.
Fakta får oss til å reflektere på spørsmålet om redusert ansvar.
I hvilken grad kan vi godta at deres dømmekraft
var svekket da forbrytelsene ble begått
og de får slippe lovens rettferdighet?
I hvilken grad kan rettferdighet gi verdi til psykiatriske teorier
basert på delt mystisk delirium for å frita deltakerne fra ansvar
for brudd på menneskerettighetene?
Derfor, med lovens fullmakt,
fortjener ikke Guerra og Undurraga alternative straffer.
Dommene ble fem år for Pablo og Natalia,
og tre år for resten, som medskyldige.
I en verden av skyldig eller ikke-skyldig,
avgjør jeg om noen er skyldig eller ikke skyldig.
Og det er der kompleksiteten
i analysen av situasjonen mangler.
Der det virker som om det psykiatrisk var urettferdig.
Den hoveddømte, Natalia Guerra, mor til det drepte barnet,
soner ikke straffen og har vært på rømmen i sju måneder.
Politiet prøver å finne henne.
Hun har latt håret vokse og farget det. Hun ble inne for å ikke bli gjenkjent.
Men takket være et papir hun kastet i søpla,
fant etterforskningspolitiet henne.
Opp med hendene!
Bli der!
Opp med hendene!
Bli der.
Jeg kommer til deg. Ned på bakken.
Opp med hendene, over hodet.
Hun prøvde å rømme fra politiet, men hun var omringet.
Natalia Guerra ble overlevert til Gendarmeriet. Hun sitter fengslet
i San Joaquín kvinnefengsel.
Personlig, for meg, Miguel Ampuero,
ikke politiet, aktors kontor, eller dommerne,
fortjente alle en livstidsdom
uavhengig av deres deltakelse,
for vi må huske at dette var et hjelpeløst menneske.
Som samfunn må vi alle sørge for
at disse ofrene, for de er ofre,
at de blir forstått.
Vi bør sette oss med familiene våre og si: "Hva skjedde her?
Hva er vår rolle i en så dramatisk hendelse?"
Gi meg et øyeblikk.
Vær tålmodig,
er du snill.
Det er vanskelig å bli integrert igjen.
Folk sa at jeg burde flytte utenlands. Bytte navn.
Prosessen med å begynne et normalt liv igjen,
ikke sende alt til helvete eller begynne med stoff,
bo hos foreldrene mine i en hule.
Det er tøft.
Folk sier: "Jeg hadde tatt livet av meg."
Jeg kan ikke ta livet av meg, ungene trenger meg.
Vi vet lite om destruktiv mental kontroll, og det skaper demoniske scenarier.
Så...
jeg må gjeninnsette meg selv i et samfunn som er livredd for meg.
Og det burde det være!
Det er vanskelig å gjeninnsette seg selv i et økosystem
der noen komponenter vil angripe deg.
De vil ikke ha deg tilbake, de vil at du skal ta livet av deg.
Siden vi er de verste menneskene i verden,
føler folk seg berettiget til å være på sitt verste
og slippe unna med det.
Ti år senere, og jeg er ødelagt. Jeg vil ikke slåss mer.
Jeg vil gjerne jobbe og leve i fred.
Men hvis vi må be om tilgivelse for å være i live,
er det vanskelig å leve i fred.
Jeg forstår det ikke. Jeg hater å snakke om det,
for hver gang jeg snakker om det,
gjør det vondt.
Når det gjelder huset i Colliguay,
skal vi rive det så det ikke blir flere rester av denne elendigheten.
Sekter dukker ikke opp fra ingensteds.
Sekter er et svar på eller en følge av
noe som skjer i samfunnet.
Det er en stor tomhet
og et stort behov for tilhørighet.
Vi er permanent omringet
av ulike typer påvirkninger
som viser oss en perfekt verden,
men de skjuler mentale kontrollmekanismer.
PABLO UNDURRAGA SATT I FENGSEL I TO ÅR
OG BLE PRØVELØSLATT I 2019.
NATALIA GUERRA SATT I FENGSEL I TO ÅR
OG BLE PRØVELØSLATT I 2021.
RESTEN AV SEKTMEDLEMMENE
SONET SINE STRAFFER SOM PRØVETID
DE ER ALLE FRI
OG GJENNOMGÅR SOSIAL NYINTEGRERING
Tekst: Marte Fagervik