Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
În închisoare, există niște coduri.
E un fel de ierarhizare a infracțiunilor,
mai mult sau mai puțin acceptabile pentru deținuți.
Dacă o infracțiune e prea gravă, prea urâtă,
ești sortit pieirii, cum s-ar zice.
Dacă cineva e sortit pieirii cum am fost eu,
e de datoria liderilor, când au ocazia, să-l omoare.
Toți deținuții voiau să mă omoare, dar și jumătate din gardieni.
Cred că e o reacție normală.
Dar nicicând nu m-am simțit mai în pericol
decât în perioada în care am fost în sectă.
Atmosfera apăsătoare din închisoare nu se compară
cu sclavia pe care am trăit-o în sectă.
Cei șapte membri ai sectei deținuți în Santiago
sunt protejați permanent de posibile atacuri în închisoare.
Nu vorbești?
Este o crimă cumplită,
cum niciodată nu am v-am mai prezentat.
Conform poliției, e prima dată când are loc un sacrificiu uman în Chile.
Motivul? Atenție! Ca să evite sfârșitul lumii.
Crima e atât de cumplită, încât nimeni nu vrea să privească dincolo de asta.
Nu a fost o crimă pasională.
Nu a fost o crimă unde au ucis ca să fure o mașină.
A fost o crimă pentru a salva lumea.
Nu-mi place să vorbesc despre asta,
pentru că oamenii nu înțeleg gravitatea situației.
Dacă îți povestesc de-a fir a păr, te va tulbura.
ANTARES DE LA LUZ: SECTA SFÂRȘITULUI LUMII
Mă numesc Verónica Foxley și sunt jurnalistă.
Mi-am dedicat ultimii 30 de ani jurnalismului de investigație.
Jurnalismul de anchetă e preferatul meu.
Îmi plac poveștile polițiste, care oglindesc condiția umană,
cu toată fragilitatea din mintea oamenilor,
secretele care trebuie descoperite pentru a înțelege
ce motivează infracțiunile.
În acest caz, când vorbim de secte,
unul dintre lucrurile care m-au interesat cel mai mult la început a fost motivul.
Țelul lor era să salveze lumea.
Îți spui: „E nebunie curată, trebuie să aflu mai multe.”
CHILE, UNDEVA ÎN SUD
N-am fost nicicând mai fericit decât atunci când am intrat în sectă.
FOST MEMBRU AL SECTEI COLLIGUAY
Era un grup de oameni care se deșteptaseră
pentru a susține un ideal.
S-au pus în slujba luminii, a iubirii, ca să curețe lumea.
M-au primit. M-au acceptat așa cum eram.
Nu-mi găsisem locul altundeva.
SEDIUL SERVICIULUI DE INVESTIGAȚII CHILE
Îmi amintesc că, în luna decembrie, până să se formeze Brigada,
au venit rudele unei persoane, în acest caz, o femeie,
care ne-au spus că sora lor era într-o sectă.
Legea sectelor, cel puțin în Chile,
spune că nimeni nu poate fi discriminat pe baza religiei.
- Aici! - În spate.
Cum nu există restricții, anchetarea unei secte e mai complicată.
Mai căutați!
Haide!
Băiete!
Royal! Hai să vedem!
Era o infracțiune nouă pentru toți detectivii din acea unitate.
Nu aveam cunoștințele necesare. Nu știam cum să anchetăm o sectă.
Ceea ce ne-a permis să investigăm secta Colliguay
a fost traficul de ayahuasca din Peru în Chile.
Iar totul s-a schimbat când am aflat că a avut loc o crimă.
S-au făcut teste care confirmă că sunt rămășițe umane.
Înțeleg. E pozitiv?
Așteptăm procurorul și începem verificările.
O crimă cumplită.
În aprilie 2013, am primit un telefon de la procurorul din Santiago,
care m-a informat despre un caz important care urma să ajungă la Quilpué.
Poliția avea să-mi ofere detalii,
Serviciul de Investigații.
Poliția din Santiago a început ancheta la sfârșitul anului 2012,
când au stabilit că s-au descoperit rămășițe umane în Colliguay
care confirmau informațiile inițiale despre acea sectă.
Procurorul ne-a emis un mandat de arestare pentru membrii sectei Colliguay.
Cazul ăsta m-a afectat cel mai mult...
din cauza brutalității.
Îți pare rău?
Regreți că faci parte din sectă?
A fost o provocare.
Cum să faci față unei situații fără precedent?
Iar eu trebuia să-i interoghez pe tineri.
Chiar a fost foarte dificil.
MĂRTURIILE CELOR IMPLICAȚI ÎN PROCES
AU FOST REPRODUSE FOLOSIND DOCUMENTE OFICIALE DIN CAZ.
UNELE DECLARAȚII AU FOST SIMPLIFICATE PENTRU CLARITATE.
David Pastén Rojas.
FOST MEMBRU AL SECTEI
Acești oameni fuseseră ani la rând victime ale dominației lui Antares.
Carolina Vargas San Martín, 15...
Și subjugarea se transformă în amenințări...
Pablo Undurraga Atria.
...din care se naște teama care îi unește.
- Josefina Isabel López Núñez. - Natalia Guerra Jequier.
FOSTĂ MEMBRĂ A SECTEI COLLIGUAY
María del Pilar Álvarez Fuenzalida.
Mai ales Pablo Undurraga,
care era adjunctul liderului sectei...
Karla Franchy Arana.
...era cel mai timorat dintre toți.
Eram un tip solitar.
Și, dintr-odată, m-am trezit cu o familie. Imediat.
Cu oameni care mă iubeau și mă voiau acolo.
Pablo a fost un copil vesel, care adora natura.
A fost fericit până a început școala...
TATĂL LUI UNDURRAGA
...prin clasa a patra...
Pablo era „victima perfectă” în școala primară,
fiindcă era scund, avea aparat dentar, ochelari și nu-i plăcea fotbalul.
Zău așa! Era victima perfectă pentru hărțuitori.
Îmi plăcea să desenez, să învăț, aveam note bune.
Eram o țintă ușoară.
Mi se părea nedrept.
Eram furios, nu pricepeam ce au cu mine.
Pe atunci nu știam ce știu acum.
Eram foarte frustrat, nu știam să gestionez ce simțeam.
Pe la 18 ani, eram deja depresiv.
În cele din urmă, spre finalul liceului, am încetat să încerc să mă integrez
și început să-mi caut alți prieteni.
Abia așteptam termin școala.
Apoi am mers la facultate.
Am descoperit muzica. Am cântat într-o trupă...
Mi-am dat seama că muzica mi se potrivea. M-am îndrăgostit de ea.
Pas cu pas, am început să clădesc relații mai normale.
Am început să ies cu fete, să am prieteni adevărați.
Până când am cunoscut-o pe mama fiului meu cel mare,
care acum are 16 ani.
Am aflat că voi fi tată la 23 de ani
și am devenit tată la 24.
Oamenii cred că la 24 de ani ești adult.
Pe buletinul meu scria că sunt adult.
Dar, emoțional, nu eram.
Mă simțeam tare aiurit.
Mi-am zis: „Trebuie să mă adun.
Vreau să fiu bun pentru fiul meu
și vreau ca lumea să fie bună pentru fiul meu.”
E un pas mic pentru omenire...
Schimbările climatice, defrișările,
creșterea accelerată a populației...
A explodat platforma petrolieră Deepwater Horizon.
Au fost arestate 214 persoane...
Trebuie să facem tot ce putem pentru a opri terorismul.
...trupele se pregătesc.
Armata americană a început atacurile...
E World Trade Center?
S-a prăbușit un avion!
Încercam toate credințele care-mi ieșeau în cale.
Am făcut Reiki, am început să merg la temazcal, să citesc despre budism,
orice nu însemna catolicism.
Într-o zi, maestrul meu de Reiki mi-a zis că îmi recomanda un atelier.
„E aproape de casa ta.”
M-am dus fără să știu ce e și l-am cunoscut pe Antares.
Înainte să fie Antares de la Luz, îl chema Ramón Castillo Gaete.
Un puști din clasa muncitoare din Peñalolén,
care juca fotbal,
care avea prieteni, mergea cu bicicleta,
care medita copii în Lo Hermida și care avea rădăcini în societate.
Un tânăr care a studiat muzica.
Iubea muzica andină.
Era într-o trupă numită Amaru.
Și era un muzician bunicel.
Cânta bine la clarinet, saxofon și charango.
I-am admirat mult latura de Ramón.
Avea un talent de a se regăsi în nevoile altora
și de a-i ajuta.
Încă de mic, Ramón Castillo Gaete a început să resimtă dureri.
Dureri care îl paralizau, îl chinuiau.
Nu putea dormi noaptea.
Mi-a spus că durerea era atât de mare,
că prefera să moară.
A spus că va lua ayahuasca
pentru că mai luase cu doi ani în urmă
și îl ajutase.
Nu mai simțise durere două sau trei ore.
Pentru el, a fost incredibil.
Ramón Castillo a venit la mine acasă odată, ca mulți alții.
Pe atunci, organizam ceremonii săptămânale.
A venit la mine după leacuri, ca mulți alții.
Am ținut o ceremonie.
Ramón era aici, maestrul de ceremonii, acolo.
Am închis ochii.
Și, de unde știam că stătea Ramón, am început să simt multă lumină.
Sunt mii de plante în junglă.
Fiecare plantă e un leac. Fiecare plantă are un spirit.
Iar ayahuasca e ca un amalgam al întregii lumi,
cu câte puțin din fiecare dintre aceste plante.
Într-un fel, sunt integrate în două plante,
chacruna și ayahuasca.
Iar înțelepciunea se regăsește în pregătirea lor.
Are multe întrebuințări,
dar principalele sunt vindecarea și conștientizarea.
După ce a luat medicamentul de câteva ori,
a zis că nu-i mai place să-i spunem Ramón,
că preferă să-i spunem Antares.
E clar că ayahuasca te poate ajuta în mule feluri,
dar pricipalul scop este conștientizarea de sine.
Ramón Castillo își spunea Antares de la Luz,
inspirat de cea mai strălucitoare stea din constelația Scorpius.
El, partenerul său de atunci și un prieten,
care au fost primii săi adepți,
s-au dus la o adunare numită Curcubeu.
Acolo a întâlnit oameni care porniseră pe același drum.
Am fost foarte deschis...
foarte receptiv.
După tot ce am trăit, am văzut trei ființe.
Una era Ramón, cu o barbă lungă,
proțăpit pe o stâncă în mijlocul râului.
M-au invitat să meditez cu ei.
„Îți arăt o meditație.”
Mi-a arătat meditația.
Nu-mi venea să cred. „Ce o mai fi și senzația asta?”
Eram a doua oară la comunitatea Curcubeului.
Și a venit cu doi oameni.
Și a început să creeze un grup care medita cu el.
Îmi amintesc că era un râu acolo, un râu mare.
Într-o zi, mă plimbam pe malul râului
și i-am văzut pe toți meditând.
M-am dus la ei.
Acela a fost momentul în care ne-am simțit apropiați.
Am simțit ceva în mine, ceva ce nu poți înțelege.
Antares de la Luz era un tip persuasiv.
Iar magnetismul lui se datora mai multor motive.
În primul rând, aspectului său. Era înalt.
Avea o constituție impunătoare.
Era impresionant. Era foarte diferit de restul.
Avea vocea unui maestru, atitudinea unui maestru,
barba unui maestru,
părul ras, ca un maestru.
Încrederea lui în filozofia lui îți conferea și ție aceeași încredere.
Eram îndrăgostită de el.
Nu am fost cu el pentru că mi-a cerut,
ci pentru că îl iubeam nespus.
Antares se asocia cu alte persoane puternice,
cu persoane cu statut.
Ei erau „superiori”.
Veneau și maestrul meu de Reiki, și altul.
Erau niște tipi care păreau foarte impozanți.
Și toți îl admirau pe Antares.
Era sută la sută imaginea maestrului perfect.
Avea multe cunoștințe pe care le dobândise, le memorase.
Și le-a îmbinat pe toate armonios într-un colaj spiritual.
Vorbea despre Carlos Castaneda, despre profeția maya...
FOSTĂ ADEPTĂ ANTARES DE LA LUZ
...și despre Viracocha.
Orice întrebare pe care ai fi pus-o la un seminar
își găsea răspunsul în persoana unui om foarte atrăgător.
Și răspunsul era mereu un citat.
Avea mereu un conținut special, o sursă de informații.
Carlos Castaneda.
Învățăturile lui Don Juan,
un simbol pe vremea hipioților în Statele Unite.
În anii '60, Carlos Castaneda a studiat ritualurile amerindienilor.
A șocat antropologia modernă și a devenit un șaman autoproclamat.
Carlos Castaneda a fost un guru al contraculturii americane.
A fost o sursă de inspirație pentru regizori, scriitori, muzicieni.
Era foarte influent pe atunci.
Universul e doar percepție, e felul în care percepem lucrurile.
Nu există adevăruri, doar interpretări.
VOCEA LUI CASTANEDA
Ramón, ca orice alt om, a citit și a tot citit.
Ramón spunea că scopul lui în viață
era să ajute oamenii.
IANUARIE 2009
În cinci minute, eram complet acaparat de atelier.
Astea erau uneltele pe care le căutam.
Trezirea eului interior,
Atelierul pentru activarea chakrelor și a eului interior.
Ne punea să ne așezăm în poziția lotus
și ne propunea o meditație ghidată.
Trebuia să ne imaginăm cum coborâm pe scări și ajungem la o ușă.
Imaginați-vă o scară care coboară.
Ajungem la o ușă.
O să vă pun o cutie în partea stângă.
„În cutia aia e o cheie de aur. Luați cheia!
Folosiți-o ca să ajungeți la ușa de la capătul scării.”
Deschideți ușa! Intrați!
„Acum ești în locul unde sălășluiește eul tău.”
Încercați să vă îmbrățișați eul interior.
Simțeam că îmbrățișez un trup,
m-a cuprins un sentiment de eliberare.
El mereu insinua
că răspunsul la toate întrebările era să lucrezi cu eul tău interior.
Și, ca să ajungi la aceste răspunsuri, te puteai baza doar pe disciplina ta,
conta cât mult îți doreai să afli adevărul.
Simțeam că sunt la un pas de cunoașterea adevărată.
De adevăruri profunde. De răspunsuri existențiale.
M-am gândit că poate așa voi afla de ce am fost deprimat atâta vreme.
Mă simțeam mai bine.
Eram cu Pablo Undurraga de un an.
EXTRAS DIN DOSAR
A fost tortură curată.
Uram faptul că fuma marijuana.
Am fost despărțiți trei luni.
Am început să ies iar cu Pablo
și mi-a spus că a fost la un seminar de tămăduire
care l-a ajutat mult și nu se mai simțea stresat.
APARTAMENTUL LUI PABLO
Într-un fel, Pablo a fost un magnet sau o legătură
pentru prietenii săi sau apropiații pe care voia să-i introducă în sectă.
L-a invitat pe David Pastén să locuiască la el,
în Calle de los Militares.
Am văzut schimbări majore la el.
EXTRAS DIN DOSAR
Am văzut cu ochii mei cât de mult îl admira pe Antares.
David Pastén i-a prezentat-o pe iubita lui, Pilar.
Astfel s-a format un grup în jurul lui, toți, prietenii lui Pablo.
Viața mea era mai frumoasă.
Voiam ca și prietenul meu să beneficieze,
iubita mea, toată lumea să se bucure de această soluție.
Pablo trăiește deșteptarea și devine unul dintre cei mai disciplinați adepți.
Era un punct de cotitură.
Era momentul în care te alăturai cu adevărat grupului.
Deșteptarea e momentul în care afli că Antares e...
întruparea Domnului.
Eul lui Antares era Dumnezeu.
Într-o zi, ne-a reunit pe toți.
Eram în jur de zece la aceste sesiuni.
Ne-a spus că are vești, că voia să ne arate ceva.
Îmi amintesc că am început să bem ayahuasca, doar puțină.
Și am meditat.
Înainte de atelier, Antares mi-a spus să stau în spate.
„Ia energia pe care știi că o voi canaliza către tine,
iar azi eul tău interior își va rosti numele.”
Am căutat în mine.
Toți făceau exercițiul, iar Antares a traversat camera.
Aveam ochii închiși și Antares spune: „Acum întreabă-l cine sunt.”
Îmi amintesc că am văzut o ființă uriașă,
care emana energie în cameră.
Când m-a întrebat asta,
dacă știm cine e...
Era ca și cum...
Voiam să-i spunem, dar nimeni nu îndrăznea.
Mi s-a aprins o luminiță.
Și am început să trăiesc multe viziuni consecutive.
Toate foarte intense.
Erau scurte, de două, trei secunde.
Haine, ere și situații diferite.
Am văzut multe sinucideri. Am trăit multe senzații de...
De parcă mi s-ar fi rupt gâtul, brațul,
am simțit durere, suferință.
Multă durere, multă rușine.
După tot acest tăvălug de imagini,
am văzut un fel de scenă biblică.
Era o mulțime de oameni.
În mijlocul mulțimii era cineva cu spatele la mine.
Și strălucea.
Persoana s-a întors și avea chipul lui Antares.
Postura lui era tot ce asociam cu imaginea lui Isus.
Atelierul s-a terminat,
iar Antares m-a întrebat: „Ce ți-a spus eul tău interior?”
I-am zis: „Multe. Îți spun mai târziu.”
Am promis că îl duc pe Antares acasă ulterior.
Am fost tăcut pe drum.
L-am condus și mi-a spus: „Zi-mi.”
L-am întrebat: „Tu cumva ești Isus?”
S-a înnegrit la față.
A devenit foarte serios și a zis:
„Pablo, ia loc și spune-mi ce ai văzut!”
I-am spus ce ți-am spus și ție.
„Adevărul e că eu sunt Isus, da.
Dar eu sunt Isus
ca o întruchipare a lui Dumnezeu.
Pablo, eu sunt Dumnezeu.
Ai vreo îndoială că sunt Dumnezeu?”
„Nu. Am văzut că ești Dumnezeu. Așadar, eu cred că ești Dumnezeu.”
Și am izbucnit în lacrimi.
Mi-a spus: „Pablo, nu-ți face griji.
Tu ai trăit o clipă de deșteptare.
Tocmai ai deschis ochii și ai văzut adevărul.
M-am întrupat de multe ori.
De câteva ori, am venit să predic.
Când am fost Isus.
Când am fost Buddha, când am fost Krishna.
Dar acum nu am venit să predic.
Am venit să înving întunericul.”
În anii dinainte de 2012, au început să circule informații
prin rețelele de socializare, pe Google,
prin canale neoficiale, să zicem,
că se apropia sfârșitul lumii.
S-ar putea să mai avem doar trei ani de trăit,
deoarece pe 21 decembrie 2021...
Conform calendarului antic maya,
pe 21 decembrie 2012 va veni sfârșitul lumii.
Decembrie 2012, ziua fără zori.
O coliziune între un asteroid și Pământ
poate fi evenimentul catastrofic prezis în Apocalipsă.
Se va sfârși lumea cum au prevestit culturile antice?
A început să ne dezvăluie acest context.
Adevăratul context, contextul în care am fost chemat să ajut.
Era o luptă între lumină și întuneric și se apropia de final.
Sfârșitul era pe 21 decembrie 2012.
Era o persoană cu o stimă de sine la pământ.
Deodată, apare un guru care spune: „Vei salva lumea.”
Am decis să-l cred.
Asta credeam și am acționat în consecință.
Probabil că și ei au crezut în același lucru.
Unii mai devreme, alții mai târziu, toți au decis că trebuie să-l urmeze.
Odată deșteptat, Antares mi-a spus:
„Ai intrat în cel mai exclusivist club.
Fii pregătit, fiindcă aici nu ne distrăm, aici muncim.”
Avea alt ton.
A trecut de la un maestru implicat, cu voce blândă, la unul foarte dur.
„Să ai în vedere că n-am venit să-ți cer favoruri.
Eu dau ordine.”
Cel care îmi vorbea era Dumnezeu!
„Sigur, dă-mi ordine!”
Am primit multe ordine în primele două luni,
dar lucruri simple.
Erau mereu la limita sacrificiului de sine.
De exemplu: „Vreau să-ți ștergi toate pozele.”
Poze cu nașterea fiului meu, copilăria fiului meu.
Pozele mele!
Aveam o cămăruță în apartamentul meu, unde stătea fiul meu.
Locuia cu mine jumătate din timp.
Antares mi-a zis: „Pablo, voi sta cu tine.”
„Maestre Antares, înțeleg că ai nevoie de o locuință,
dar am o responsabilitate față de fiul meu și cred că...
A venit pe lume cu un motiv. Cred că...”
„Cu cine naiba crezi că vorbești? Nu-ți cer vreun rahat.
Îți dau un ordin, te informez că voi locui în camera aceea.
Nu uita că vorbești cu Dumnezeu, vezi-ți lungul nasului!”
Până atunci, nu existase violență fizică.
Dar dădea dovadă de multă furie.
Multă epuizare. Ca o provocare.
Așa era Ramón, nu mă pedepsea, mă provoca.
„Nu ești concentrat. Nu meditezi.”
În adâncul sufletului, Antares voia să nu-l conteste nimeni,
ci să-i urmeze instrucțiunile după vrerea lui,
să-i dea lui toate bunurile lor materiale,
tot ce le era drag,
și să-și reprime emoțiile.
Antares era liderul nostru. Învățătorul nostru.
Ghidul nostru spiritual. Noi eram războinicii.
Trebuia să ne luptăm cu noi înșine, cu mândria.
Trebuia să facem ce ne ordona el. Chiar dacă nu voiam.
Traiul cu el implica un protocol.
Nu-i puteai vorbi direct, nu puteai să-l atingi.
Trebuia să citim toate cărțile lui Castaneda,
să citim părți din Biblie, să ne ferim de cei „adormiți”.
A trebuit să scăpăm de mai toate bunurile materiale.
A trebuit să ne radem părul, fiindcă părul acumulează energie negativă.
Puteam purta doar haine colorate, nimic negru.
Mi s-a interzis să fluier.
N-am mai avut voie să fluier sau să cânt.
Evident, nu mai puteam să compun. „Ce faci? Înregistrezi?
Tu trebuie să mă ajuți să salvez lumea.”
Clădea o armată de războinici.
Și fiecare războinic trebuia să devină tot mai neobosit.
Conform filozofiei lui Castaneda, un războinic era
o ființă extrem de puternică.
Erau puternici pentru că nu aveau mândrie,
pentru că nu legau atașamente,
pentru că nu trăiau emoții pământene inutile.
Ei nu se autosabotau din cauza moralității dictate de societate.
Odată ce decidea ceva,
nu mai puneam la îndoială dacă era necesar sau nu.
Era colosal.
Există trei tipuri de ființe: pure, impure și întunecate.
Ființele pure au trăit mereu în lumină.
Ființele impure au comis fărădelegi împotriva legilor universale
dictate de Dumnezeu în timpul Creației.
Iar ființele întunecate au fost ființe create de Lucifer, diavolul,
pentru a începe un război astral.
A zis că mama uneia dintre fete avea suflet întunecat.
În ochii ei se ascundea încă o pereche de ochi, altfel, metalici.
Vorbeam cu această persoană
și, în același timp, în adâncul meu,
mă înfășuram cu aripile mele, blocam atacurile.
Și am văzut șerpi de energie neagră ieșind din ea.
I-am scos și i-am alungat. Apoi am simțit că se lipește ceva de mine.
Conversația era una relaxată...
Era un război absolut, un război constant.
Antares, la un moment dat, după ce consumase ayahuasca,
a văzut pisica lui Pablo și a zis că e blestemată.
Locuiam la apartament și pisica mea era gestantă.
Antares s-a agitat foarte tare și a zis: „Tu crezi că ne jucăm aici?
Cine sălășluiește în acești pisoi care se vor naște?
Fiindcă ar putea fi un atac al lui Lucifer.
„Ființa care a lăsat-o gestantă pe pisică ar putea fi Lucifer,
care vrea să aducă cele cinci ființe întunecate
în casa mea, ca să mă atace.
Să vedem ce sunt pisoii ăștia, Pablo!”
Mi-a pus pisica într-o cutie.
Când a băgat-o acolo,
am văzut un fel de nor de energie neagră ieșind din pisica mea.
Mi-am zis: „E adevărat!” I s-a zburlit părul când s-a chircit.
S-a enervat foarte tare.
M-a dus lângă Canalul San Carlos.
A coborât din mașină,
s-a dus pe un pod și a aruncat cutia cu pisica mea în râu.
A fost prima dată când a trebuit să ucidem o ființă întunecată.
În martie 2010, am decis să ne schimbăm locuința
și ne-am mutat la Olmué.
Ne-am mutat din orașul unde locuia familia mea
ca să locuim undeva izolați.
Explicația pe care ne-a dat-o Antares a fost că locuințele au putere.
Casa închiriată în Olmué era mai puternică decât apartamentul nostru.
Atunci mi s-a spus că vor să înființeze un centru de tămăduire în Olmué.
De fapt, atunci m-au întrebat
dacă le pot împrumuta bani pentru chiria pe un an,
că ar fi mai ieftin.
Unul dintre lucrurile care te făceau un războinic era arta iscodirii.
O strategie de a minți pentru binele suprem.
Mi-au prezentat un plan de afaceri bine gândit.
O stratagemă.
Trebuia să citim cărțile lui Castaneda,
dar și să învățăm arta iscodirii.
Trebuia să-i iscodim pe toți cei „adormiți”.
Ca Neo în Matrix,
nu le puteam spune adevărul celor adormiți.
Cum să le spunem adevărul? N-ar fi înțeles.
Ca să-i putem trezi într-un final,
trebuia să-i păcălim, pentru binele lor.
Și mă plăteau la timp, pentru că făcea parte din plan.
Când am început să locuim în casa aia, ne consideram o comunitate.
Ne-am dedicat timpul studioului Calypso, în sfera audiovizualului.
Am vândut sushi și am organizat seminare de vindecare.
Până la urmă, eram șase sau șapte oameni,
care munceam cot la cot pentru Antares.
Și Antares nu era foarte muncitor, dimpotrivă.
Îl serveau. Pablo îl scotea la plimbare.
Trebuia să-i facă masaje tot timpul.
Antares nu mătura vreodată podeaua. Antares nu muncea.
Treaba lui era să salveze omenirea.
El trebuia să înfrunte acest întuneric.
Treaba lui era să suporte durerea de a purta întunericul în suflet.
Datoria lui era să supraviețuiască. Să nu moară.
Atât de mult credeau în povestea asta,
încât credeau orice.
Timp de șase, șapte, opt luni,
am crezut că trebuie să fac tot ce îmi cerea Antares.
Îmi pierdusem voința.
De parcă nu trebuia să gândesc
pentru că îmi spunea altcineva ce am de făcut.
Ai zice: „Dar creierașul meu ce face? Inima mea?
Voința mea?
De ce sunt liberă dacă Dumnezeu îmi dictează tot ce am de făcut?”
FEBRUARIE 2011
Pablo m-a sunat și mi-a zis:
„La ceremonie, trebuie să vă lovească de trei ori pe o chakra.
Asta vă va ajuta să vă vindecați.”
Mai întâi, ne-am ras pe cap.
Ne-a spus: „Dezbrăcați-vă!”
Așa că ne-am dezbrăcat.
Apoi ne-au aplicat
trei lovituri pe prima chakra, aici.
Trei lovituri cu bățul.
E clar că a durut.
Am simțit nu atât teamă, cât rușine.
Simțeam că nu m-am străduit îndeajuns să-l ajut pe Ramón.
A avut efectul opus.
În loc să-și revină la normal,
realitatea lui era tot mai distorsionată.
Mă gândeam: „Ce nebunie să îl poți crede, în starea în care e!”
OCTOMBRIE 2011
Într-o zi, mi-a ordonat să-mi părăsesc fiul.
„Scapă de el!
Îmi pare rău, știu cât de mult îl iubești,
dar mai e doar un an până în 2012.
Iar datoria ta...
de slujitor al acestei misiuni cruciale
necesită toată atenția de care poți da dovadă.
Irosești prea multă energie cu fiul tău. Regret.
Știu că o să doară.
Dar...
va trebui să găsești o cale
să o păcălești pe mama fiului tău.
Să fie ceva permanent.
Trebuie să dispară din viața ta.
Nu mai poate veni aici.”
Puștiul era o dulceață.
Pablo venea des. Îl vedea o dată la două săptămâni.
Îl ducea la Olmué.
Dacă aș fi știut ce se întâmplă în Olmué, m-aș fi îngrozit, dar nu știam.
Nu există cuvinte care să descrie atâta durere.
Cred că oricine are copii ar înțelege.
M-a distrus. M-a distrus complet.
Mereu mi-am dorit să fiu tată.
Și, în ciuda faptului că eram un idiot și aveam multe probleme,
era important pentru mine.
Eram într-o stare constantă de extaz religios, de durere absolută.
Dar era durerea unui martir.
„La naiba, am pierdut totul, totul doare,
dar gândește-te la beneficiile pe termen lung!”
Deci, în mod ciudat, am fost extrem de fericit în acele momente.
A fost clipe în care am plâns de fericire.
Antares a decis să se mute din nou.
Trebuiau să închirieze o casă în Mantagua.
Acolo țineau seminare de vindecare.
Veneau mulți oameni.
Dar doar câțiva dintre ei, cei aleși de Antares,
aveau voie să petreacă timp cu grupul.
Erau singurii care puteau intra și ieși din casă.
Au trăit clipe de fericire, când au simțit extaz adevărat.
S-au înfiripat povești de dragoste.
Pentru că Pablo era cu Natalia, David era cu Pilar.
Prin urmare, relațiile amoroase erau la ordinea zilei.
A fost ca o aventură, o călătorie spirituală în cuplu.
Dar Antares a început să preia controlul și asupra acelor relații.
La acea vreme, mi-am încheiat relația cu Pablo.
Antares i-a zis lui Pablo că trebuie să-i facă terapie Carolinei.
Și s-a îndrăgostit de Carolina.
Antares i-a ordonat să fie cu ea fiindcă erau suflete pereche.
În ceea ce privește relațiile,
Antares lega și destrăma relații după bunul plac
pentru a scăpa de ceva care distrăgea atenția slujitorilor.
Una dintre activitățile desfășurate în comunitate
se numea „absorbire”,
când Antares consuma ayahuasca.
După ce a luat ayahuasca, Antares a primit un ordin de la eul său
să o facă pe Natalia femeia sa.
Ramón mi-a spus că trebuie să fiu femeia lui.
Ceea ce însemna că trebuia să avem o relație.
Și că ordinul era o revelație a eului său.
Că era inevitabil, el fiind Dumnezeu.
M-a pus să consum ayahuasca trei nopți.
În primele seri, i-am spus că nu vreau să fiu cu el.
Dar, în a treia noapte, Antares a spus că, dacă nu respect ordinul,
eul său mă va arde de vie în ziua judecății.
DECEMBRIE 2011
Și dintr-odată...
lucrurile au luat-o razna.
Atunci a rămas însărcinată Natalia Guerra.
Aici cred că a început totul să scape de sub control.
Aici începe să ia povestea o turnură sinuoasă.
Antares a spus că nu poate avea copii, fiindcă misiunea lui nu era să aibă copii.
Misiunea lui era să salveze lumea.
Natalia a rămas însărcinată. Noi ne întrebam: „Ce naiba?
Ai zis că nu poți avea copii.”
Antares a zis că nu știe ce se întâmplă, că trebuie să ia ayahuasca.
„Știu de multă vreme că asta nu trebuia să se întâmple.
Așadar, până nu aflu dacă copilul e întuneric sau lumină,
nu pot trăi aici, cu Natalia însărcinată.
Dacă eul copilului e întunecat
și mă atacă în miez de noapte, pierdem tot.
Trebuie să-i luăm Nataliei casa ei, ca să-și ducă sarcina acolo.”
Natalia trebuia să treacă printr-o sarcină nedorită.
În plus...
trebuia să-și mintă familia.
IUNIE 2012
ORAȘUL LOS ANDES
ORAȘUL LOS ANDES, CHILE
Mi-a spus să inventez o poveste pentru părinții mei,
ca să nu se afle că sunt însărcinată.
Le-am spus că urma să călătoresc prin America Latină.
Antares a luat ayahuasca
și a spus că a aflat că eul copilului
era Lucifer.
A spus că, încarnat fiind,
îi poate da viață lui Lucifer oricând,
că va fi punctul culminant al salvării lumii.
Dându-i viață lui Lucifer,
va trebui să-l omoare.
Momentul magic, din punctul meu de vedere,
e când găsești o persoană care îți poate arăta imaginea de ansamblu.
Și, în cazul de față, a fost o femeie anonimă.
Ea e martorul protejat.
S-a dus să depună o plângere când secta încă funcționa.
CASA DIN LOS ANDES, 2012
Nu mai putea face față situației.
Era stresant, prea periculos. Așa că a plecat.
Dar a plecat știind că Natalia era însărcinată,
știind că Antares omora cățeluși.
A plecat știind cât de nebunesc era totul.
S-a dus la o secție de poliție să-și spună povestea.
Voia să avertizeze poliția
că aici se puteau întâmpla lucruri grave.
Surorile Mariei del Pilar s-au dus la Poliția metropolitană
împreună cu martorul protejat, care ne-a spus despre sectă.
Informația pe care ne-a oferit-o era clară.
Trebuia să aflăm urgent ce s-a întâmplat cu copilul și cu Natalia.
Când au ajuns, Antares i-a spus: „Iubito, trebuie să fii puternică.
Asta e karma ta. Știu că poți.
Înțeleg totul acum. Acum știu cum voi vindeca lumea.
Copilul ăsta ar putea fi Lucifer.
L-am prins în tine.”
Voiam să legăm relații de încredere ca să putem colabora cu rudele membrilor
și am reușit să vorbim cu mama Nataliei.
La momentul respectiv, ea credea că fiica ei era în străinătate.
I-am spus că nu e așa
și că e posibil să se fi întâmplat ceva cu Natalia.
NOIEMBRIE 2012
Cu o lună înainte de nașterea lui Jesús,
a spus: „Am văzut totul. Va fi bine.
Jesús se va naște pe 18 decembrie,
după zece luni.” „Cum să fie o sarcină zece luni?”
„E copilul meu, e un miracol. Se va naște cu o lună mai târziu.”
Iar eul său îi ordonase
să se odihnească înainte de ultima luptă împotriva întunericului din Colliguay.
A trebuit să-l ducem în vacanță la Icalma.
A trebuit să-i închiriem o cabană o săptămână.
Când îl întrebam pe Antares
ce aveam să facem dacă Natalia năștea înainte de luna decembrie, mă certa.
Dar în noiembrie, Natalia intrase deja în travaliu.
„S-a terminat! Nu se poate! Mi-a arătat mie eul meu.
Asta înseamnă că ceea ce am văzut era, de fapt, întunericul.
A fost un atac. Trebuie să vedem ce facem.
Strângeți-vă lucrurile, plecăm într-o oră!”
A doua zi, a început un maraton nesfârșit.
A trebuit să conduc cam 1.400 de kilometri,
ca Antares să poată lua ayahuasca.
Și, după drumul istovitor, a trebuit să iau ayahuasca toată noaptea.
Natalia era în travaliu.
Am fost în travaliu trei zile.
Antares a venit cu ayahuasca.
Mi-a spus că nu se poate naște acolo, ci într-un loc puternic.
În Colliguay.
Locurile erau vitale pentru Antares.
Credea că unele locuri au putere.
Pe dealul din Colliguay, în coliba din Colliguay,
acolo a avut loc deșteptarea pentru el,
unde s-a autoproclamat maestru.
Copilul trebuia să se nască în colibă.
Eu dețin ferma Colliguay.
Mi-a fost prezentat un tip.
Un tip cu ochi albaștri,
foarte drăguț, pe nume Ramón.
Era profesor de muzică.
Mi-a cerut permisiunea să vină o dată pe an,
spunând că am o casă frumoasă, că emană energie pozitivă.
Și îl lăsam să vină o dată pe an, să stea acolo.
Era spre ora 23:00.
Era întuneric.
Am ajuns la casa din chirpici,
unde condițiile nu erau adecvate pentru niciun fel de naștere.
Nu aveam nici apă, nici electricitate.
Eram doar eu și Natalia în casă.
Antares ordonase
ca Natalia să poarte o tunică Calypso
care îi acoperea tot corpul, mai puțin ochii.
A trebuit să încercăm o naștere naturală
într-o situație extrem de stresantă.
O mamă nu se poate relaxa când naște un copil așa.
Antares a urlat la Carolina să-l scoată repede.
Zicea că îl atacă cu ferocitate
și că avea două capete.
Antares i-a cerut lui Caro să facă un plan de urgență,
o cezariană.
Am refuzat.
Nu aveam cu ce face o cezariană.
Antares a insistat să-i tai burta.
Dacă nu, avea s-o facă el.
Natalia era pe cale să leșine de durere.
Era foarte slăbită.
Avea pulsul foarte slab.
I-am spus lui Antares, pe limba lui,
că, dacă fac ce mi-a ordonat, aveam să omor o ființă luminată.
Atunci s-a trezit Antares la realitate.
A zis: „Nu.
Nemernicul ăla nu mă va face să-mi ucid o ființă luminată.
O vom salva pe Natalia.”
Am mers la clinica din Reñaca, la vreo două ore și jumătate distanță.
Eram în Colliguay,
pe un drum de pământ, la vreo 15 km de următoarea autostradă și...
Eram în mijlocul pustietății.
Nu mă simțeam bine.
Antares striga la mine să lupt.
Că un războinic își testează limitele.
Și că eram o războinică desăvârșită.
Că trebuia să fiu salvată și că eul meu interior era pur.
Eul meu interior era pur. Dacă muream, mă resuscita el.
A trebuit să inventăm o poveste ca să explicăm
ce făceam cu o femeie însărcinată, care nu fusese la niciun control.
Le-am spus că am găsit o fată în mijlocul pustietății.
Și că provenea dintr-un grup de hipioți,
că voia să nască natural, dar că moașa nu mai venise.
Se întâmplase ceva, noi o luaserăm și o salvaserăm.
Eram pe drumul care ducea la clinică.
Antares a coborât din camionetă și s-a ascuns.
Pablo ne-a dus la clinica din Reñaca și a plecat.
Natalia era doar în tunica Calypso.
Fără lenjerie, desculță.
Plină de pământ, noroi și sânge.
Și eu arătam la fel.
Dar n-am atras atenția nimănui.
Mă gândeam că sunaseră la poliție, ca să le pot spune totul.
Se putea termina totul atunci.
Dar nu, ne-au crezut pe cuvânt.
A născut la ora 06:31.
Avea peste 3 kg și era sănătos.
I-a pus numele Jesús, fiindcă așa a spus Antares.
Mi l-au dat a doua zi.
Pe la ora 15:30.
A fost foarte drăguț...
L-am alăptat și a fost...
un sentiment extraordinar.
Nu știam ce să fac.
Instinctele materne sunt foarte puternice.
21 NOIEMBRIE 2012
Când au plecat de la clinică,
Natalia nu voia să aibă de-a face cu copilul pentru că...
era o războinică.
La casa din Mantagua, Antares m-a ras pe cap
și m-a spălat cu apă rece.
M-a dus în sufragerie și m-a pus să ascult un cântec.
Eul lui interior îi spusese ce avea de făcut.
Am spus că nu-mi pasă.
Mi-a zis: „Dragă copilă, o să fie bine.
Vom trăi în lumină și ne vom elibera.”
Vorbea singur, înjura la tot pasul.
„Să-mi bag, nu mă vei învinge!
Știu cum te pot înfrânge.”
Parcă vorbea cu Lucifer, cu ființa lui.
Carolina s-a încuiat cu Jesús. Pe la 15:00 el ne-a spus că mergem la Colliguay.
Josefina și Pablo ne așteptau, gata să aprindă focul când ajungeam acolo.
Era o latrină veche acolo, o groapă de un metru pe un metru,
de vreo doi metri adâncime.
Antares a făcut focul în groapa aia.
Pe la ora 23:00, ne-a pus să urcăm în camionetă.
Era camioneta Carlei, cu care am ajuns în spate.
Pablo conducea.
Eram în spate cu Carolina și Pilar.
Și pe scaunul din față erau Natalia și copilul.
A trebuit să rămânem în mașină cu Natalia la un moment dat,
cât a aprins el focul.
Eram supărată și auzeam vocea lui Antares în fundal.
Nu înțelegeam ce spunea, dar îi auzeam vocea.
Auzeam cum trosnesc lemnele pe foc și vedeam
cum strălucea în depărtare.
Apoi, Pablo a ieșit și a spus: „Astea sunt ordinele.
Trebuie să-l dezbraci pe Jesús,
să-i legi picioarele și mâinile,
să-i pui o șosetă în gură și să-i acoperi ochii.”
A trebuit să-l ducem pe Jesús
până la jumătatea drumului dintre mașină și foc.
Și acolo...
Antares mi-a luat copilul și Pablo m-a dus cât de departe a putut.
Cred că, în clipa în care Antares și-a luat fiul,
ne-am dat seama ce urma să se întâmple.
Antares s-a dus acolo ca să-și ucidă fiul.
23 NOIEMBRIE 2012
Era deja prea târziu să-l oprim.
În starea în care eram atunci, nu eram capabili să-l oprim.
La jumătatea drumului spre mașină, Natalia a izbucnit în lacrimi.
Când am ajuns la camionetă, și eu am plâns.
Plângeam. Nu mă puteam opri din plâns.
Parcă ar fi explodat o bombă în apropiere și eram dezorientați.
Nu știam unde suntem.
Am aruncat o privire spre mașină
și Antares a apărut în dreptul farurilor cu două mănuși de bucătărie.
Mi-a ordonat să alimentez focul...
ca să ardă.
Am ajuns la foc la un minut după ce și-a aruncat fiul în el.
Și nu se auzea niciun sunet.
Am crezut că l-a ucis înainte să-l arunce în foc.
În plus, ne ceruse în dimineața aia
să-i aducem cel mai ascuțit cuțit.
M-am dus la Antares să aflu ce s-a întâmplat.
A spus că nu vrea să mă vadă.
Natalia era la pământ. Știam cât de mult își dorea să aibă copii.
Antares le-a cerut Nataliei și Josefinei să gătească.
Unii au mâncat, alții nu.
Antares tot spunea că lumea începea să se curețe de întuneric.
Și că acum știa de ce s-a născut copilul înainte de momentul potrivit.
Apoi ne-a zis să ne pregătim de dormit.
Ne lipsea un cort.
L-am întrebat pe Antares dacă pot dormi în mașină.
În camionetă, am izbucnit în lacrimi pentru că...
am văzut niște haine ale copilului.
Am clacat.
Ceva...
Ceva ce n-aș fi putut face în corturi
fără să fiu admonestată.
Am simțit o durere sfâșietoare.
Dar nu puteam s-o arăt, autocompătimirea e orgoliu.
Ceva de care nu poți da dovadă.
Ne-am trezit a doua zi și Antares a spus:
„O să te duci la Viña să cumperi lemn pentru mobilă.”
Nu s-a discutat nimic.
Nimic.
Zona în care arsese focul... nici nu ne-am apropiat de ea.
Cu atitudinea aia de războinic:
„Hai! Mai sunt 21 de zile până la sfârșitul lumii!
O să fim liberi. Totul se va sfârși.”
După seara aceea, ai crede că s-ar fi schimbat ceva,
că grupul s-ar fi destrămat,
dar nici vorbă.
Toți au devenit hiperdisciplinați și au îmbrăcat straie de războinici.
De parcă ce se întâmplase fusese doar o bătălie din război.
O bătălie crâncenă, grea, dar o simplă bătălie din război.
Doar una dintre zecile de bătălii duse în acel an.
Ce s-a întâmplat?
Ce a transformat...
Ce a perturbat mintea lui Ramón sau Antares de la Luz
de a ajuns să gândească
că sacrificarea unui copil de trei zile ar rezolva problemele lumii?
Mai erau cinci zile din noiembrie, și eul interior îi ordonase lui Antares
ca de la 1 decembrie să locuim acolo în cele 21 de zile, până la final.
Mai aveam cinci zile să pregătim casa
pentru cele 21 de zile de luat ayahuasca.
Dacă se poate așa ceva, Antares s-a dezlănțuit și mai mult.
Ne-a ordonat mie și Carolinei să fim cu el.
A avut un efect negativ asupra Carolinei.
Asta a declanșat o pedeapsă uriașă, când Antares a cerut
cea mai aprigă bătaie din câte văzusem.
A trebuit să stăm dezbrăcați și să fim bătuți.
Și a început cu Caro.
Era o femeie plăpândă.
Slabă.
Nenorocitul ăsta era la fel de înalt ca mine, are 1,85 m.
Și nenorocitul i-a distrus spatele.
I-a rupt o mână.
Și-a pus o mână la spate, instinctiv.
I-a lovit încheietura și i-a rupt-o.
Nu a primit îngrijiri o lună.
A lovit-o pe Caro de 11 ori.
Apoi a venit rândul meu.
La a șasea sau a opta lovitură,
am început să văd în ceață, să văd negru.
Îmi pierdeam cunoștința. Am leșinat.
Mi-a zis: „Ridică-te! N-am terminat.”
Iar eu am zis „Da, scuze.” Încercam să mă trezesc.
Am mai încasat 20 de lovituri.
Apoi i-am mulțumit.
Și m-am așezat.
Ne-a pus să ne îmbrăcăm. Eram toți goi.
Când i-am spus lui Antares că mi-a rupt mâna,
mi-a zis: „Dragă, asta ți-e karma.
Nu vezi că ești nebună?”
Și i-am spus că sunt.
Eram sigură că mă poate ucide.
Te-ai întreba: „De ce n-au fugit dacă era așa de groaznic?”
Erau absolut convinși că erau soldați ai Domnului,
că lumea se sfârșea.
Credeau că e ultimul pas.
Ne pregăteam pentru sfârșitul lumii.
Antares a început să ia ayahuasca în prima zi din decembrie 2012.
În fiecare seară, pentru a putea ajunge la iluminare
pe 21 decembrie, în acea zi.
Restul comunității, inclusiv eu, a început să ia ayahuasca
între 11 și 21 decembrie 2012.
Toate ședințele cu ayahuasca din acele zile au fost bătălii nesfârșite.
Cu mulți îngeri, aripi, săbii, demoni,
câmpuri de luptă cu urlete, sânge, iad,
cu lumină, cu speranță, cu...
Nebunie curată.
Trăiam ultimele zile.
Pentru mine, nu exista 22 decembrie 2012.
În fine, în ultima zi, orele treceau.
Nimeni nu... Nu se uita nimeni la ceas, fiindcă...
Nu se uită nimeni la ceas când vine sfârșitul lumii.
Când se întâmplă, se întâmplă. Dar timpul trecea și nu se întâmpla nimic.
Eram tăcuți.
Și, dintr-odată, Antares ne-a spus...
A izbucnit în râs și a zis...
„Idioților, credeați că, după patru ani de muncă asiduă,
vă veți înălța și veți fi eliberați.
Ne naivi sunteți!
Nu funcționează așa. Lucrurile nu se schimbă imediat.
Eul meu interior mi-a explicat că acea eliberare
nu vine acum, mai durează trei luni și va avea loc în Ecuador.”
De parcă era în regulă.
De parcă era o glumă.
Asta a fost. Am terminat ayahuasca și ne-am culcat.
A doua zi, am văzut că era 22 decembrie 2012,
iar acea dată nu trebuia să existe.
Asta a divizat grupul într-un final.
Îmi spuneam: „Contractul meu era până pe 21 decembrie 2012.
E 22!”
Unii ne întrebam ce să facem.
Lumea nu se sfârșise.
Eram înglodați în datorii.
Trebuia să trăim și nu aveam din ce.
În acea zi care nu exista, 23 decembrie,
le spuseserăm familiilor noastre că vom petrece Crăciunul cu ei.
Era o minciună.
Le-am spus că vom petrece Crăciunul cu ei și cu iubita mea, Caro.
I-am spus lui Pablo că nu mai suport să trăiesc cu Antares.
Că, dacă îmi mai cerea să fiu cu el, m-aș fi sinucis.
Iar Caro mi-a spus:
„Nenorocitul vorbește întruna despre Isus,
că trebuia să fim ca apostolii, să ne sacrificăm.
Dar apostolii l-au urmat din dragoste.
Eu sunt aici de frică.”
Și asta...
Cumva mi-a confirmat temerile.
„Dacă vrem să scăpăm, nu mergem în Santiago.
Trebuie să ne cărăm...
să ne ascundem în mijlocul pustietății.
Pentru că nenorocitul ne va ucide.”
Când Pablo și Carolina au fugit în sud, erau complet paranoici.
Ne-am ascuns în casa mamei mele vitrege o săptămână.
De acolo, am trimis câte un e-mail fiecărui membru
spunându-le că nu ne întoarcem
și să-l anunțe pe Antares
că încă mai credeam în el, dar nu mai putem continua.
Natalia m-a sunat și mi-a spus:
„Am dat de naiba. A venit poliția. Au aflat tot.”
POLIȚIA DIN CHILE
Apoi, Natalia mi-a trimis un e-mail pe adresa mea secretă:
„Pablo. Am o problemă.
A venit poliția, vorbește cu familia mea.
Întreabă unde e copilul.
Mă întreabă ce se întâmplă.”
Și mi-a zis: „Întreabă de sectă.”
I-am zis: „Secta e o adunătură de nenorociți satanici în haine negre
care-l venerează pe diavol și se sinucid, deci noi nu suntem o sectă.”
Am căutat „sectă” pe Google.
Și am început să citesc.
Descria perfect viața mea din ultimii patru ani.
Fusesem într-o sectă.
Eram în stare de șoc.
Fusese o minciună, frate.
Copilul ăla nu era Lucifer, era doar un bebeluș.
Iar totul s-a schimbat
când s-a aflat că existase...
un copil care fusese ucis.
Pe 19 februarie, Antares a părăsit Chile.
Natalia Guerra le-a spus că sunt cercetați de poliție.
AEROPORT
19 FEBRUARIE 2013
Antares n-a avut de ales,
știind că toți le vor spune ce s-a întâmplat cu acel copil,
și a fugit în Peru.
Și-au dat seama că toți poartă o responsabilitate.
Cel puțin cei care au fost acolo în noaptea crimei.
Natalia s-a dus să dea o declarație înaintea tuturor,
cuprinsă de paranoia,
crezând că e important să le-o ia înainte celorlalți.
Alți membri i-ar fi putut atribui o anumită responsabilitate.
Am ajuns la secție, iar Natalia era deja acolo cu ceilalți detectivi.
Am întrebat-o dacă au ars copilul.
Iar ea a răspuns: „Da”.
Dar nu părea să regrete nimic,
nu-mi dădea de înțeles că exista...
Nu plângea, nimic.
A doua zi, când am dus-o la Colliguay, am văzut groapa unde au ars copilul.
A clacat și a plâns în hohote.
Plângea inconsolabil.
Parcă ar fi aruncat o găleată cu apă rece pe mine.
Mi-au zis: „Asta s-a petrecut la ferma dv.”
Atât.
Am ajuns la spital, am făcut infarct.
Aici e.
- Da? - Da.
Lasă-l așa!
Cea mai importantă probă găsită la locul faptei a fost un fragment de os.
Ilionul stâng al șoldului copilului.
Pe 23 noiembrie, Pablo și Carolina au dus copilul la clinica Reñaca
pentru o analiză de anomalii genetice,
obligatorie pentru nou-născuți în Chile.
I s-au prelevat cinci picături de sânge.
Și cele cinci picături de sânge
au fost cele care au evidențiat ce s-a întâmplat cu Jesús.
Așa am aflat cu certitudine că ADN-ul bebelușului
se potrivea cu cel al lui Antares și al Nataliei.
Datorită acestui lucru,
am reușit să obținem toate mandatele de arestare
pentru a-i captura pe ceilalți membri ai sectei.
La ora 22:30, m-a sunat Pablo, cu o voce solemnă.
Mi-a zis: „Trebuie să vii cu mama mâine. Neapărat.”
Nu-mi putea zice de ce la telefon.
În timpul zborului, eram cu mintea vraiște.
Am ajuns la aeroport, Pablo și Carolina erau acolo.
Nu erau în apele lor, arătau ca naiba.
Ne-am urcat în Jeepul lui Pablo.
Cu o voce calmă, Pablo mi-a spus:
„Mai întâi, îți voi spune ce e adevărat, apoi, ce e minciună.
E adevărat, avem un Jeep.
E adevărat, am locuit în Caburga, într-o cabană închiriată.
Dar tot ce ți-am zis în ultimii patru ani e o minciună.”
Și atunci îți dai seama că te confrunți cu o nenorocire.
O crimă cumplită,
mai rea decât orice am prezentat până acum.
E primul sacrificiu uman din istoria noastră.
Și victima, un băiat care avea doar trei zile.
Atunci și-au dat seama că știrea era deja pe toate posturile,
că îi căuta poliția.
Și-au văzut chipul peste tot.
Azi, patru membri ai unei secte religioase au fost arestați
fiindcă ar fi incinerat un bebeluș de două zile
crezând că e anticristul.
A zis că se predă. I-am zis s-o facă în Santiago.
A fost...
un drum foarte greu.
Foarte greu, fiindcă a fost presărat
cu decizii raționale și emoții puternice.
Ne-am oprit la un popas
și am văzut știrea că fiul meu era fugar.
Foarte greu.
Pablo Undurraga, din momentul emiterii mandatelor de arestare
până când s-a predat, a plănuit ce urma să spună la interogatoriu.
Brigada a anunțat că Pablo s-a predat și trebuie să-l interogăm.
M-am dus acolo
și am dat peste un Pablo Undurraga calm.
„Salut! Sunt Pablo Undurraga, persoana pe care o căutați.
Am fost implicat în secta Colliguay.
Am venit să mă predau.”
APRILIE 2013
La ora 11:00, cuplul a intrat în Tribunalul din Quilpué.
Amândoi s-au predat poliției în weekend
după ce au văzut la știri că erau căutați.
A fost un interogatoriu dificil fiindcă e un tip foarte inteligent
și avea multe informații.
A trebuit să organizăm interogatoriul pe etape
pentru a înțelege procesul prin care a trecut în acea comunitate.
Au fost acuzați de complicitate la uciderea copilului de două zile,
susținând că sunt un pericol pentru societate.
Au fost manipulați în mod barbar de o minte perversă.
AVOCAT PABLO ȘI CAROLINA
Nu au acționat în libertate,
motiv pentru care nu ar trebui pedepsiți din punct de vedere penal.
Ceea ce susțin inculpații și mai ales clienta mea
îmi dă impresia că sunt victimele unei manipulări...
AVOCATUL NATALIEI
...din partea persoanei dispărute.
Știm că a fugit din țară, că s-a dus în Peru și încă nu s-a întors.
Am colaborat cu Interpol pentru a emite un mandat internațional.
ANUNȚ URMĂRIRE INTERPOL
Un grup de 1.500 de agenți din cadrul poliției peruviene
îl caută pe Antares de la Luz.
Se bănuiește că ar fi în Cuzco.
Cred că m-au încurajat să merg în Peru
pentru că toți erau implicați, numai eu nu.
Nu știam în ce mă bag
și de ce voi da acolo.
Au stat acolo cam o săptămână și jumătate,
apoi au plecat
într-un oraș de lângă Cuzco numit Ollantaytambo.
Cânta la instrumente,
cânta în baruri, restaurante, peste tot.
Primea bacșiș.
Era foarte stresat, foarte violent.
S-a purtat urât cu mine.
M-a bătut cu un băț și m-a închis.
Și mi-a spus că nu pot pleca.
N-am fost acolo.
Cred că s-a speriat
și a luat primul avion spre Santiago.
M-am întors crezând că se va preda.
Eu i-am spus s-o facă.
Când am ajuns în Chile, ziarele scriau
că s-a găsit cadavrul lui Ramón.
Primim informații că a fost găsit un cadavru în Cuzco.
Bărbatul din imagine.
Ramón Gustavo Castillo Gaete, de 35 de ani,
și-a luat viața aici.
Presa a descris acest sfârșit tragic în multe feluri.
Mai întâi au intrat trei copii.
Mi-au spus că arată ca un manechin atârnat.
S-a trezit singur, vă imaginați.
Și-a zis: „Până aici mi-a fost. Gata.”
A scăpat de consecințele acțiunilor sale.
Și ne-a lăsat pe noi să plătim în locul lui.
Dând dovadă de indiferență,
cei doi vinovați de sacrificarea nou-născutului din Colliguay
au descris poliției acea noapte fatidică la locul crimei.
Pablo Undurraga și Natalia Guerra Jequier
au fost prezenți la reproducere.
Și ne-au spus cum au pregătit copilul
pentru a fi incinerat.
Ați coborât din mașină. Și focul era aprins, nu?
Da.
Era acolo și Antares mi-a zis să-l pun jos.
Natalia l-a pus pe Jesús acolo.
Imediat ce l-a pus acolo,
am luat-o și am fugit, am fugit pe acolo.
Pentru noi e foarte important să stabilim rolul fiecăruia.
Cine și ce a făcut, când.
Așa putem pune cap la cap imaginea.
Începuserăm să punem lemne pe foc și, după cinci minute, a venit David.
Antares i-a ordonat
să mai aducă bețe, ca să nu rămânem fără lemne.
Flacăra era cu 20 cm mai sus de nivelul gropii.
Când m-am uitat prima dată spre flăcări,
am văzut că, pe lângă flăcările obișnuite, erau și flăcări negre
care formau un cap de dragon negru.
Și s-a ridicat.
A urcat?
Asta ai văzut?
Știu că a fost o halucinație, dar asta am văzut.
Chestiile astea erau normale.
E important să înțelegem
rolul fiecăruia în momentul comiterii infracțiunii.
Povestește-mi când ai legat copilul.
Nu pot tăia banda cu dinții.
Pablo a tăiat banda, în timp ce eu am legat picioarele copilului.
Când Pablo mi-a spus să-i leg brațele,
am făcut-o împreună, iar Pablo a făcut restul.
N-am reușit niciodată să tai nimic cu dinții.
E adevărat, eu am tăiat banda.
- Înțeleg. - Nu o putea rupe cu dinții.
Ce-mi amintesc...
Fiecare avea energia lui.
Aveam ordine stricte că singurele care îl puteau atinge pe Jesús
erau Natalia și Carolina.
Da, dar când Pablo a terminat,
mi-a zis să nu îi spun lui Antares că nu am făcut-o impecabil.
Ce voiam să spun e că nu-mi amintesc așa ceva.
Îmi amintesc că nu l-am atins.
Dar...
Evident, e clar că eram tulburați.
Niciunul nu a recunoscut
că a legat copilul, că i-a pus vată în gură și i-a acoperit gura.
Amândoi susțin că celălalt a făcut-o.
Amândoi au adus la tăcere copilul înainte să fie sacrificat.
Înțeleg, din ce a spus Pablo, că el era convins
că știam cu toții ce urma să se întâmple.
Și trebuie să recunosc că eu nu am primit nicio informație
despre ce se întâmpla.
Pentru că, fiind posedată,
nu mi se putea explica absolut nimic.
Asta i-ar fi putut permite eului interior al lui Jesús să-mi facă ceva,
să mă sinucid sau să evadez.
Nu puteam primi absolut nicio informație.
Voi ați văzut ceva?
- Nu. - Nu.
Natalia a confirmat în declarația de azi.
A spus că se vedea lumina.
- Nu, Carolina. - Scuze, Carolina.
N-a văzut focul, dar putea vedea lumina.
Și auzea focul trosnind.
- Știați că ea vede energie? - Nu.
Vede aura, e mult mai sensibilă decât noi.
Eu n-am văzut nimic. Dv. vedeți casa de acolo?
Când l-ai ajutat pe Pablo să arunce pietrele, le-ați adus cu roaba, nu?
Pietrele erau strânse aici.
- Unde sunt acum? - Da.
Încheiem?
Mulțumesc mult.
Să mergem!
INCULPAT
Acesta e raportul din 22 aprilie 2013.
PROCUROR-ȘEF QUILPUÉ 2011-2016
Era ziua în care m-am întâlnit cu poliția la biroul meu din Quilpué.
Mi-au adus aceste informații,
plus alte detalii strânse până atunci la dosar.
Din câte știam, nu existaseră cazuri similare în Chile.
Restul investigației s-a axat mai mult
pe stabilirea nivelului de răspundere penală
și ce urma să facem cu ei, pentru a stabili dacă erau raționali.
Dacă erau sănătoși sau nu.
Abia ulterior se putea lua o decizie.
Unul dintre argumentele prezentate de majoritatea avocaților apărării
e că fuseseră victimele unei manipulări distructive
și că, la momentul respectiv, nu aveau posibilitatea
să aleagă de bunăvoie ce se întâmplă.
Ar fi fost influențați de așa-numitul „delir mistic în masă”.
Apărarea s-a pus de acord
și a susținut că toți au fost...
DOCTOR ÎN PSIHOLOGIE LEGALĂ
...cumva victime ale unei psihoze în masă,
ale unei folie à deux, o nebunie împărtășită.
Asta e strategia cea mai ofertantă,
ei nesuferind de tulburări psihice,
însă susțineau că, pe moment, aceasta fusese situația.
În termeni juridici, nu sunt vinovați.
Legea presupune că toți oamenii sunt normali.
Prin urmare, trebuie să dăm socoteală pentru acțiunile noastre
în cazul unei infracțiuni.
Iar dacă pretinzi că cineva care e investigat e nebun,
trebuie dovedit.
Procesul nu avea să vizeze dacă copilul murise
sau dacă fuseseră prezenți acolo în acea zi.
Urma să se axeze
despre diagnosticul de psihoză în masă.
E de la sine înțeles
că acest nou raport confirmă concluziile anterioare.
Vorbim despre un delir mistic în masă, o tulburare mentală.
Consecința legală, neimputabilă.
Toți psihiatrii și psihologii au conchis că sufereau de o tulburare psihică.
Deci nu erau imputabili.
Ne confruntăm cu un set de probe și rapoarte
produse de apărare care îi absolvă
pe membrii sectei de orice răspundere.
În ciuda faptului că sunt vinovați, nu vor fi condamnați la închisoare.
Eram presați, desigur.
Era o presiune zilnică.
În timpul audierilor, atenția presei era constantă.
Procuratura n-a avut de ales
decât să le analizeze antecedentele
pentru a vedea dacă putea încerca o altă abordare.
M-am implicat în acest caz deoarece procurorul Juan Emilio Gatica...
PSIHIATRU
...a cerut să discute cu mine.
Mi-a spus despre ce e vorba.
Mi s-a părut important să-i răspund la întrebări.
Ideea lui era să-i examinez
pe cei doi inculpați principali, Natalia Guerra și Pablo Undurraga.
Dar au refuzat să fie examinați,
de aceea mi-a cerut să fac o meta-expertiză.
Să trag o concluzie pe baza concluziilor experților.
Opiniile experților despre evenimente.
INFRACȚIUNEA
Dar un psihiatru care pune un diagnostic fără să vadă pacientul...
Mi se pare lipsă de etică.
Întrebarea e: Când Pablo și Natalia i-au predat
copilul lui Antares, oare aveau altă opțiune?
Puteau să nu i-l dea?
Noi credem că da, aveau de ales.
Deși petrecuseră ani buni
subjugați de acest individ numit Antares,
știau cu certitudine ce urmau să facă
de când au decis s-o ia pe Natalia Guerra și să o ascundă.
Se regăseau într-un context în care există reguli,
supunere, o serie de reguli,
un lider în postura divină de Dumnezeu.
Și îi manipulează.
Și îi...
Îi împiedică să aibă propriul punct de vedere.
Și putem spune că identitatea lor a fost afectată.
Persoana în cauză nu mai are propria judecată.
Doctorul Otto Dörr a susținut
că asta pare să se fi întâmplat,
că a fost vorba de o tulburare psihică în masă.
Dar, având în vedere că nu mai avem ocazia
să-l examinăm pe Ramón Castillo Gaete...
Pentru că s-a sinucis în Cuzco, nu?
Nu mai putem stabili că acești oameni
au fost victimele unui abuz
și că Ramón Castillo Gaete a fost vinovatul principal.
N-am vrut ca acest caz să rămână nepedepsit.
Dacă scăpau nepedepsiți,
dacă acești oameni nu urmau să fie trași la răspundere
pentru ce făcuseră, ar fi fost din cauză că sufereau de o tulburare mintală.
În timp ce analizam rapoartele, am reușit...
să ajungem la o concluzie care a combătut relatările anterioare.
Diagnosticul de psihoză în masă e eliminat
când evenimentul în cauză are loc în contextul consumului de droguri,
alcool sau alte tipuri de substanțe, și așa și era.
Faptele ne obligă să punem în discuție problema responsabilității reduse.
Putem accepta că raționamentul lor era limitat
când s-a comis această crimă,
pentru ca ei să scape de pedeapsă sau ca aceasta să fie redusă?
În ce măsură poate justiția să ia în calcul teoriile psihiatrice
bazate pe delirul mistic în masă
pentru a-i disculpa pe participanți în cazul încălcării drepturilor omului?
Astfel, prin mandat legal,
inculpații Guerra și Undurraga nu merită sentințe alternative.
Iar sentințele finale au fost de cinci ani pentru Pablo și Natalia
și trei ani pentru complicii acestora.
Evident, în lumea celor vinovați-nevinovați,
vom găsi culpabilitatea.
Aici se ignora complexitatea analizei situației de față.
Din punct de vedere psihiatric, mi se pare nedrept.
Condamnata principală, Natalia Guerra, mama copilului ucis,
nu își ispășește pedeapsa și este dispărută de șapte luni.
Poliția efectuează anchete pentru a o localiza.
Și-a lăsat părul lung și s-a vopsit. S-a ascuns, ca să nu fie recunoscută.
Însă, datorită unei hârtii aruncate la gunoi,
poliția a reușit să o localizeze.
Mâinile sus!
Stai pe loc!
Mâinile sus!
Stai acolo!
Vin la tine.
La pământ!
Mâinile deasupra capului!
A încercat să scape de poliție, dar era înconjurată.
Natalia Guerra a fost predată jandarmeriei.
Este reținută la penitenciarul pentru femei San Joaquín.
Pentru mine, Miguel Ampuero...
Nu mă refer la poliție, procuratură sau judecători.
Eu cred că toți meritau închisoare pe viață,
indiferent de gradul de participare,
pentru că trebuie să ne gândim că era o ființă neajutorată.
Ca societate, trebuie să ne asigurăm că aceste victime, pentru că sunt victime,
trebuie înțelese.
Trebuie să le întrebăm familiile ce s-a întâmplat.
„Care e rolul nostru într-un eveniment dramatic ca acesta?”
Lasă-mă o clipă, te rog.
Ai răbdare, te rog...
Reintegrarea e dificilă.
Mi s-a sugerat să plec din țară, să-mi schimb numele.
Procesul de reintegrare în normalitate,
de a nu da naibii totul și a recurge la droguri,
de a mă ascunde în casa alor mei...
E greu.
Alții zic că s-ar fi sinucis.
N-am voie să mă sinucid, copiii au nevoie de mine.
Nu se știe nimic despre controlul mental distructiv
și creează scenarii demonice.
Deci...
eu trebuie să mă reintegrez într-o societate care se teme de mine.
Și pe bună dreptate!
E foarte greu să vrei să te reintegrezi într-un ecosistem
în care cei din jur vor să te atace constant.
Nu vor să te reintegrezi, vor să te sinucizi.
Cum suntem cei mai diabolici oameni din lume,
lumea se simte îndreptățită să ne arate cea mai cumplită față, fără repercusiuni.
Și după zece ani sunt distrus. Nu mai vreau să lupt.
Aș vrea să pot lucra și să trăiesc liniștit.
Dar, dacă trebuie să ne cerem iertare pentru că trăim,
e greu să trăim liniștiți.
Și eu urăsc să vorbesc despre asta,
pentru că, de fiecare dată când discut despre asta,
doare cumplit.
În ceea ce privește casa din Colliguay,
o s-o demolăm, ca să nu mai rămână nicio amintire a nenorocirii.
Sectele nu apar din senin.
Sectele sunt urmarea unor evenimente care au loc în societate.
E vorba de izolare
și o nevoie uriașă de apartenență.
Suntem înconjurați permanent de diferite tipuri de influențe
care ne arată o lume perfectă,
dar ascund mecanisme de control mental.
PABLO UNDURRAGA A ISPĂȘIT O PEDEAPSĂ DE DOI ANI
ȘI A FOST ELIBERAT CONDIȚIONAT ÎN 2019.
NATALIA GUERRA A ISPĂȘIT O PEDEAPSĂ DE DOI ANI
ȘI A FOST ELIBERATĂ CONDIȚIONAT ÎN 2021.
CEILALȚI MEMBRI AI SECTEI
ȘI-AU ISPĂȘIT PEDEPSELE SUB CONTROL JUDICIAR.
TOȚI SUNT ACUM LIBERI,
ÎN PROCES DE REINTEGRARE SOCIALĂ.