Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I fängelse finns det koder.
Det är som en rangordning av brott som är mer eller mindre acceptabla.
Om ett brott är för allvarligt, för otäckt, är man körd.
Om en person är körd, så som jag var,
är det upp till en lömsk person att döda dem.
Alla interner ville döda mig, och hälften av kriminalvårdarna.
Det är en normal reaktion.
Men jag kände mig aldrig så hotad
som de otaliga gångerna jag var i fara i sekten.
Intensiteten av att sitta i fängelse kom inte i närheten av
intensiteten av att vara förslavad i en sekt.
De sju sektmedlemmarna
är under ständigt skydd från möjliga attacker inuti fängelset.
Varför tiger ni?
Det var en hemsk, ofattbar händelse,
värre än nåt annat brott vi har rapporterat om.
Enligt polisen var barnet det första människooffret i Chile.
För att stoppa världens undergång.
Brottet är så hemskt att ingen vill se bortom det.
Det var inte ett passionsbrott.
Det var inte ett brott där man dödade nån för att stjäla en bil.
Det var ett brott för att rädda världen.
Jag gillar inte att prata om det,
för folk brukar inte förstå hur illa det var.
Om jag berättar allt kommer ni att bli upprörda.
SLUTET ÄR NÄRA: DOMEDAGSSEKTEN ANTARES DE LA LUZ
Jag heter Verónica Foxley och jag är journalist.
Jag har ägnat de senaste 30 åren åt undersökande journalistik.
Polisrelaterad journalistik är min favorit.
Kriminalhistorier har en koppling till människans tillstånd,
till svagheterna som uppstår i människors sinnen,
till hemligheterna som hjälper en förstå vad som får människor att begå brott.
I just det här fallet, när det gäller sekter,
var motivet ett av sakerna som intresserade mig mest.
Motivet var att rädda världen. Jag tänkte: "Det är en historia jag borde undersöka."
NÅNSTANS I SÖDRA CHILE
Jag hade aldrig varit så lycklig som när jag gick med i sekten.
F.D. MEDLEM AV COLLIGUAY-SEKTEN
Det var en grupp människor som hade vaknat upp
för att...
För att tjäna ett högre syfte.
För att tjäna ljus och kärlek och rena hela världen.
De välkomnade mig. De accepterade mig för den jag var.
Jag hade aldrig tillhört nåt.
HÖGKVARTER POLISEN I CHILE
I december kom några personer till högkvarteret.
De sa att en kvinna, deras släkting,
deras syster, tillhörde en sekt.
Enligt lagen i Chile får man inte diskrimineras på grund av sin tro.
- Här! - Här borta.
Då det inte finns några begränsningar är det mer komplicerat att utreda en sekt.
Fortsätt leta!
Kom igen!
Pojken!
Royal! Kom igen.
Det var ett nytt brott för alla i enheten.
Vi hade inte kunskapen och visste inte hur vi skulle utreda en sekt.
Det som gjorde att vi kunde undersöka Colliguay-sekten
var smugglingen av ayahuasca från Peru till Chile.
Sen förändrades allt när vi veta att ett mord hade begåtts.
Man tog prover för att bekräfta att det var människoben.
Och det var positivt? Vi väntar på åklagaren och börjar granska.
Det var ett hemskt mord.
I april 2013 fick jag ett samtal från åklagaren i Santiago
angående ett mål som skulle flyttas över till åklagarmyndigheten i Quilpué.
De sa att jag skulle få mer information från polisen som hade hand om fallet.
Santiagopolisen inledde utredningen i slutet av 2012,
efter att ha fastställt att det fanns mänskliga kvarlevor i Colliguay,
vilket stämde överens med informationen vi hade fått om sekten.
Åklagaren beviljade omedelbart ett häktningsbeslut för sektmedlemmarna.
Det här fallet har påverkat mig mest i fråga om
människors brutalitet.
- Ångrar du det? - Ångrar du att du var medlem?
Det var en utmaning för oss. Hur hanterar man nåt som saknar motstycke?
Det var upp till mig att förhöra medlemmarna,
och det var väldigt komplext.
UTSAGOR FRÅN PERSONERNA INBLANDADE I RÄTTEGÅNGEN
ÅTERSKAPADES MED HJÄLP AV OFFICIELLA HANDLINGAR FRÅN MÅLET
VISSA UTSAGOR FÖRENKLADES FÖR TYDLIGHETENS SKULL
David Pastén Rojas.
De här människorna hade varit offer för Antares dominans i flera år.
Carolina Vargas San Martín, 15...
Underkuvningen leder sen till hot...
Pablo Undurraga Atria...
...som skapar rädslan som håller dem samman.
- Josefina Isabel López Núñez. - Natalia Guerra Jequier.
F.D. MEDLEM AV COLLIGUAY-SEKTEN
María del Pilar Álvarez Fuenzalida...
Pablo Undurraga, sektens näst högsta ledare...
Karla Franchy Arana...
...var räddast av alla.
Jag var väldigt ensam.
Och helt plötsligt hade jag en familj, bara så där.
Jag hade folk som älskade mig och ville ha mig där.
Pablo var ett lyckligt barn, i kontakt med naturen.
Han var lycklig tills han började skolan, tills han började trean eller fyran.
Pablo hade en dödlig kombination i grundskolan.
Han hade tandställning och glasögon, var kort och gillade inte fotboll.
Jag menar, kom igen. Han var det perfekta mobboffret.
Jag ägnade dagarna åt att rita. Jag gillade att plugga och hade bra betyg.
Fan, jag var en enkel måltavla.
Det var orättvist.
Jag förstod inte varför jag blev mobbad. Jag visste inte vad jag vet nu.
Jag var upprörd och frustrerad. Jag bar på känslor jag inte kunde hantera.
Vid 18 års ålder var jag deprimerad.
Så småningom, mot slutet av gymnasiet,
slutade jag försöka passa in och började leta efter vänner på annat håll.
Jag såg fram emot att sluta skolan. Efter skolan började jag på universitet.
Jag upptäckte musik, sjöng i ett band...
Jag insåg att musik var bra för mig. Jag förälskade mig i det.
Jag började bygga mer normala relationer.
Jag började dejta och få riktiga vänner.
Och en dag träffade jag mamman till min äldsta son,
som nu är 16 år.
Jag fick veta att jag skulle bli pappa när jag var 23,
och blev det när jag var 24.
Folk tror att man är vuxen när man är 24.
Enligt min legitimation var jag vuxen, men känslomässigt var jag inte det.
Jag tänkte: "Jag är en enda röra. Jag måste få ordning på mig själv.
Jag vill vara en bra pappa
och att världen ska vara en bra plats för min son."
Det är ett litet steg för en människa...
Klimatförändringar, avskogning, den accelererade befolkningstillväxten...
Deepwater Horizon exploderade.
Så, 214 personer greps...
Vi måste göra allt vi kan för att stoppa terrorn.
...trupper beordras vara redo.
USA:s militär har inlett attacker...
Är det World Trade Center?
Ett plan ska ha kraschat.
Jag började tro på allt jag hörde.
Jag började med reiki, temascal, läsa om buddhism...
Allt som inte var katolskt. En dag sa min reikimästare:
"Jag har en perfekt workshop för dig. Den är faktiskt nära ditt hus."
Så jag gick, utan att veta vad det var. Där träffade jag Antares.
Innan han blev Antares de la Luz hette han Ramón Castillo Gaete.
Han var en arbetarklassgrabb från Peñalolén
som spelade fotboll, hade vänner i grannskapet, cyklade,
undervisade barn i Lo Hermida och engagerade sig politiskt och socialt.
Han var en ung man som studerade musik. Han älskade andinsk musik.
Han var med i ett band som hette Amaru. Han var en rätt bra musiker.
Han var duktig på klarinett, saxofon och charango.
Jag beundrade verkligen Antares, eller Ramón.
Han hade förmågan att förstå folks behov och hjälpa dem.
Redan som ung började Ramón Castillo känna smärta i kroppen,
smärta som gjorde honom orörlig,
fick honom att lida och höll honom vaken om natten.
Han sa att smärtan var så svår att han hellre hade varit död.
Han skulle ta ayahuasca.
Han hade tagit det två år tidigare, och det hade hjälpt.
Det var två eller tre timmar utan smärta.
För honom var det otroligt.
Ramón Castillo kom hem till mig en gång, precis som många andra.
På den tiden anordnade jag ceremonier varje vecka.
Han kom i jakt på medicin, precis som många andra.
Vi var på en ceremoni. Ramón satt här och ceremonimästaren där.
Jag blundade, och från platsen där Ramón satt
kände jag ett starkt ljus.
Det finns tusentals växter i djungeln.
Varje växt innehåller medicin. Varje växt har en ande.
Ayahuasca är som en syntes av hela världen,
med lite av var och en av växterna som finns.
De är införlivade i de här två växterna, chacruna och ayahuasca,
och sättet man tillagar dem på är tricket för att nå visdom.
De har många syften, men helande är det huvudsakliga,
och medvetenhet.
Efter att ha tagit medicinen några gånger
sa han att han ville att vi skulle kalla honom Antares.
Ayahuasca kan hjälpa en på många sätt,
bland annat genom att göra en medveten om sig själv.
Ramón Castillo kallade sig själv Antares de la Luz,
med syftning på den ljusaste stjärnan i Skorpionen.
Han, hans dåvarande partner och en vän, som vi kan säga var hans första följare,
gick till ett samhälle som kallades Regnbågen.
Där träffade han folk som var på en liknande resa.
Jag var väldigt öppen, väldigt mottaglig.
På grund av vad jag upplevde såg jag tre varelser.
Den ena var Ramón, med jättelångt skägg, sittande på en sten i floden.
Han sa: "Meditera med oss. Jag ska visa dig en meditationsteknik."
Han visade mig tekniken, och jag tänkte: "Vad fasen? Vad är det jag känner?"
Det var andra gången han besökte Regnbågen.
Han gick dit med två personer,
och sen skapade han en grupp som började meditera med honom.
Det fanns en flod där, en stor flod, och en dag gick jag längs den.
Jag såg dem meditera och gick fram till dem.
Det var nyckelögonblicket, när vi alla kände närhet.
Jag kände nåt inom mig, nåt ingen kan förstå.
Antares de la Luz var magnetisk, och hans magnetism berodde på flera saker.
Det första var hans utseende. Han var ganska lång.
Han hade en imponerande kroppsbyggnad.
Hans närvaro var imponerande. Han var inte som andra.
Han hade en mästares röst, hållning,
skägg och skalliga huvud.
Hans övertygelse
om filosofin han var intresserad av
smittade av sig.
Jag var kär i honom.
Jag var inte med honom för att han bad mig,
utan för att jag kände så mycket kärlek.
Antares gick dit med andra människor som också hade krafter,
människor som var mer avancerade, som var "överordnade".
Min och en annan reikimästare var där.
Det var personer som verkade vara "tungviktare",
och de såg på Antares med stor vördnad.
Han var inkarnationen av min bild av en mästare.
Han hade mycket kunskap, som han hade studerat och memorerat.
Han hade gjort det till en pastisch, eller ett spirituellt collage.
Han pratade mycket om Carlos Castaneda,
mayaprofetian
och Viracocha.
Alla frågor som ställdes under seminarier...
Man möttes av en väldigt attraktiv person,
och svaret var alltid ett citat.
Det innehöll alltid nåt speciellt och var en källa till information.
Carlos Castaneda...
Samtalen med don Juan
var en ikon på hippietiden
i USA.
På 60-talet studerade Carlos Castaneda
USA:s ursprungsbefolkning och deras ritualer.
Han chockade modern antropologi och blev en självutnämnd shaman.
Carlos Castaneda var en guru inom amerikansk motkultur.
Han var en inspirationskälla för filmregissörer, författare, musiker...
Han var väldigt inflytelserik.
Universums helhet är bara uppfattning, hur vi uppfattar saker.
Det finns inga fakta, bara tolkningar.
CARLOS CASTANEDAS RÖST
Ramón,
precis som andra människor, läste och läste.
Ramón sa att hans syfte i livet...
...var att hjälpa människor.
JANUARI 2009
Strax efter att workshoppen börjat var jag helt inne i den.
Det var verktygen jag letade efter. Det var ett uppvaknande av ens inre jag,
en workshop för att aktivera sina chakran och sitt inre jag.
Man fick sätta sig i lotusställning.
Sen tog han en genom meditationen.
Vi fick föreställa oss att vi gick ner för en trappa och nådde en dörr.
Föreställ dig
en nedåtgående trappa.
Vi når en dörr.
Jag ska placera en låda till vänster om dig.
"I lådan finns en guldnyckel. Plocka upp nyckeln.
Använd nyckeln för att nå en dörr längst ner i trappan."
Öppna dörren.
Gå in.
"Du är nu på en plats där ditt inre jag lever."
Försök krama ditt inre jag.
Det kändes som om jag kramade nån,
och jag överväldigades av en känsla av befrielse.
Han sa alltid att svaret på alla frågor var att jobba på sitt inre jag
och att förmågan att nå de svaren hängde på hur disciplinerad man var,
hur villig man verkligen var att hitta sanningen.
Det kändes som om jag var på gränsen till sann kunskap,
djupa sanningar, svar på existens...
Jag tänkte: "Det här kan vara svaret på varför jag var deprimerad så länge."
Jag började må bättre.
Jag hade dejtat Pablo Undurraga i ett år.
Förhållandet var ren tortyr. Jag hatade att han rökte marijuana.
Vi gjorde slut och umgicks inte på tre månader.
Sen började vi träffas igen.
Han sa att han hade varit på ett självläkningsseminarium
som hade hjälpt honom och att han inte längre var stressad.
Pablo var en magnet eller en nexus
som fick sina nära och kära att gå med i sekten.
Han uppmanade David Pastén att flytta in i sitt hem,
en lägenhet på Calle de los Militares.
Jag såg stora förändringar i hans beteende.
Jag såg hur mycket han beundrade Antares.
Pastén presenterade honom för sin flickvän Pilar.
Det bildade en grupp människor som alla var Pablos vänner.
Mitt liv blev bättre.
Jag ville att min bästa vän, min flickvän, att alla skulle gynnas av det
och hitta det här verktyget.
Pablo upplevde ett uppvaknande
och blev en av de mest disciplinerade soldaterna.
Uppvaknandet var en vändpunkt.
Det var då en person gick med i gruppen på riktigt.
Uppvaknandet var ögonblicket då man insåg att Antares
var inkarnationen av Gud, att Antares inre jag var Gud.
Han förde oss alla samman.
Vi var tio personer som mediterade, och han sa att han hade nyheter,
nåt han ville att vi skulle se.
Vi drack ayahuasca, bara lite, och mediterade.
Precis före workshoppen sa Antares: "Sitt längst bak.
Ta emot energin jag ska kanalisera till dig.
Idag kommer ditt inre jag att berätta vad det heter."
Alla gjorde övningen, och Antares gick tvärs över rummet.
Jag blundade, och Antares sa...
Fråga honom vem jag är.
Jag såg en enorm varelse som utstrålade energi.
Han sa: "Vet du vem jag är?"
Det var som om alla ville berätta det men ingen ville säga det.
Mitt sinne öppnades, och jag
såg flera visioner efter varandra, var och en väldigt intensiv.
Bilder blixtrade förbi, varande i två eller tre sekunder,
med olika kläder, tidsåldrar och scenarion.
Jag såg många självmord. Jag kände många känslor av...
Det var som om min nacke och mina armar bröts.
Jag kände mycket ångest, sorg, smärta och skam.
Efter den här
kaskaden av bilder
såg jag äntligen en sorts biblisk scen. Det var en folksamling.
Mitt i folksamlingen satt en person med ryggen mot mig.
Det strålade om personen.
Personen vände sig om, och han hade Antares ansikte.
Hans hållning var allt jag förknippade med bilden av Jesus.
Workshoppen tog slut,
och Antares sa: "Vad sa ditt inre jag?"
Jag sa: "Jag bearbetar det. Jag berättar sen."
Jag hade gått med på att köra hem Antares.
Jag var tyst hela vägen. Jag gick till dörren.
Han sa: "Berätta nu." Jag sa: "Antares, är du Jesus?"
Hans ansiktsuttryck förändrades.
Han blev väldigt allvarlig och sa: "Sätt dig ner och berätta vad du såg."
Jag berättade allt.
"Sanningen är att jag är Jesus,
men jag är Jesus
på samma sätt som Jesus var en inkarnation av Gud.
Pablo, jag är Gud.
Tvivlar du på att jag är Gud?"
"Nej, jag såg att du är Gud. Jag vet att du är Gud."
Och... Fan, jag började gråta.
Antares sa: "Pablo, oroa dig inte.
Det här är ditt uppvaknande.
Du vaknade precis till sanningen om vad som pågår.
Jag har inkarnerat många gånger.
Syftet med några av dem har varit att undervisa.
När jag var Jesus, Buddha och Krishna undervisade jag.
Syftet med den här inkarnationen är inte att undervisa, utan att besegra mörkret."
Under åren före 2012 började det ryktas om –
via sociala medier, Google och andra inofficiella kanaler –
att världens undergång var nära.
Vi kanske bara har tre år kvar på jorden, då den 21 december 2012...
Enligt mayakalendern kommer världen att gå under den 21 december 2012.
December 2012, dagen utan gryning.
En kollision mellan en asteroid och jorden
kan vara den katastrofala händelsen förutsagd i Uppenbarelseboken.
Kommer världen att gå under som de gamla kulturerna förebådade?
Han avslöjade situationen, den riktiga situationen,
där jag hade kallats för att hjälpa. Det var en strid mellan ljus och mörker,
och den striden var nära sitt slut och skulle inträffa den 21 december 2012.
Tänk er en person vars självkänsla har urholkats.
Plötsligt kommer en guru och säger: "Du ska rädda världen."
Jag bestämde mig för att tro honom.
Jag trodde att jag såg det och bestämde mig för att agera.
De andra trodde nog att de hade sett samma sak.
Förr eller senare
bestämde de sig för att följa honom.
När jag vaknade sa Antares:
"Du är nu med i världens mest exklusiva klubb.
Var redo, för den handlar inte om att ha kul, utan om hårt arbete."
Tonen förändrades.
Han gick från att vara fåordig, fokuserad och lågmäld till att tala hårt.
"Jag ber inte om tjänster. Jag ger order."
Han var Gud, så jag sa: "Visst, ge mig order."
Jag fick många order, små order, de första två månaderna.
De var alltid på gränsen till vad man är villig att offra.
Han sa: "Jag vill att du raderar alla bilder."
Bilder på
min sons födelse och barndom.
Mina bilder!
OKTOBER 2009
Jag hade ett litet rum i min lägenhet där min son sov.
Han bodde hos mig halva tiden. Antares sa: "Jag ska flytta in hos dig."
Jag sa: "Jag förstår att du behöver nånstans att bo,
men jag har ett ansvar gentemot min son, och jag tror att...
Jag har en son av en anledning. Jag tror att..."
Han sa: "Vem tror du att du pratar med?
Jag ber inte. Jag ger dig en order.
Jag informerar dig om att jag ska flytta in i rummet.
Kom ihåg att du pratar med Gud. Vet din plats."
Han hade inte varit våldsam tidigare,
men han bar på mycket ilska, mycket utmattning.
Det var en utmaning.
Det var inte som om Ramón straffade mig, utan snarare som om han utmanade mig.
Han sa: "Du är inte fokuserad. Du mediterar inte."
Antares ville inte att nån skulle ifrågasätta honom.
Han ville att de skulle följa hans instruktioner,
överlämna alla sina materiella ägodelar, allt de höll kärt,
och undertrycka sina känslor.
Antares var vår ledare, vår lärare, vår andliga guide.
Vi var krigare som behövde bekämpa "jaget" för att undertrycka vårt ego.
Därför skulle vi göra som han beordrade, även om vi inte ville.
Det fanns ett helt regelverk för att bo med honom.
Man fick inte tala direkt till honom eller röra honom.
Vi skulle läsa Carlos Castanedas böcker och vissa delar av Bibeln,
hålla oss borta från folk som "sov"
och göra oss av med så många materiella ting som möjligt.
Vi skulle raka huvudet,
för hår ackumulerar negativ energi.
Vi fick bara bära färgglada kläder, inget svart.
Jag fick inte vissla. Jag fick inte vissla eller sjunga.
Jag fick inte skriva musik. Han sa: "Vad i helvete? Spelar du in?
Du borde fokusera på att hjälpa mig rädda världen."
Han byggde en väg av krigare,
och de behövde bli mer och mer oklanderliga och obevekliga.
Enligt Castanedas böcker var en krigare
en extremt mäktig varelse. De var mäktiga då de inte hade ego,
anknytningar eller överflödiga känslor,
och inte saboterade för sig själva baserat på moral konstruerad av samhället.
När han hade bestämt sig för en handling
slutade vi ifrågasätta huruvida den skulle utföras.
Fan, han var en best.
Det finns tre sorters varelser: ren, oren och mörk.
Rena varelser hade alltid varit i ljuset.
Orena varelser hade begått brott mot de universella lagarna
dikterade av Gud under skapelsen.
Mörka varelser var varelser skapade av Lucifer, djävulen,
för att gå ut i ett astralkrig.
Han sa att en tjejs mamma hade ett mörkt inre jag.
Hennes ögon var annorlunda, metalliska.
Jag pratade med henne, och inombords...
Jag svepte in mig i vingar för att blockera attacker.
Jag såg ormar av svart energi komma från henne.
Jag drog ut och sjasade bort dem.
Jag kände att nåt fastnade på mig. Samtalet var avslappnat, och jag...
Det var ett krig, ett ständigt krig.
Antares, efter att ha tagit ayahuasca,
såg Pablos katt och sa att hon var fördömd.
Vi bodde i lägenheten, och min katt blev gravid.
Antares blev febril och sa: "Tror du att det här är en lek?
Vilka är kattungarnas inre jag?
För det kan vara en attack av Lucifer.
Det inre jaget hos katten som gjorde Bruja gravid kan vara Lucifer,
med avsikt att föra hit de fem främsta mörka varelserna
och attackera mig, så vi kollar
vad kattungarna är."
Så han la min katt i en Tupperware-låda,
och jag såg ett moln av svart energi komma från henne.
Jag tänkte: "Det är sant." Hon reste ragg medan hon kröp ihop. Hon blev riktigt arg.
Han körde oss till San Carlos-kanalen. Han klev ut ur bilen,
gick till en bro och kastade lådan med min katt i floden.
Det var första gången vi dödade en mörk varelse.
I mars 2010 bytte vi bostad och flyttade till Olmué.
Vi flyttade från staden där min familj bodde.
Förklaringen vi fick var att hus var kraftfullare.
Så huset vi hyrde i Olmué hade mer kraft än lägenheten vi hade haft tidigare.
Det var då jag fick höra att de ville öppna ett healingcenter i Olmué.
De frågade om jag kunde låna ut pengar till ett års hyra,
då det skulle vara billigare.
En del av krigarens väg var konsten att stalka,
att använda en strategisk lögn för att uppnå ett högre mål.
De gav mig en genomtänkt affärsplan.
Det var ett trick.
I linje med kravet att läsa Castanedas böcker
fick vi lära oss att stalka.
Vi skulle "stalka" alla som "sov".
Precis som Neo i Matrix kunde vi inte berätta sanningen för dem som "sov".
Hur skulle vi göra det? De skulle aldrig förstå.
Det bästa vi kunde göra för att få dem att vakna var att lura dem.
De betalade i tid, för det var en del av planen.
Efter att vi hade flyttat in i huset såg vi oss själva som ett samhälle.
Vi bildade produktionsbolaget Calypso, inom det audiovisuella området,
sålde sushi och anordnade självläkningsseminarier.
I slutändan var vi sex eller sju personer
som jobbade för att tillgodose
Antares behov.
Antares var ingen som jobbade hårt. Tvärtom – de fick ta hand om honom.
Pablo fick ta med honom ut på promenad. Han behövde få massage.
Han sopade aldrig golvet. Han jobbade aldrig.
Hans jobb var att rädda mänskligheten.
Han hade i uppgift att ta sig an mörkret.
Hans jobb var att ta smärtan av att bära mörkret inom sig.
Hans jobb var att överleva, att inte dö.
De trodde på historien så pass att de trodde på allt.
I sex till åtta månader hade jag trott att jag behövde göra allt Antares sa.
Det var som om... Som om jag hade förlorat min vilja,
som om jag inte behövde tänka, då nån annan sa vad jag skulle göra.
Jag tänkte:
"Varför har jag en hjärna?
Varför har jag ett hjärta?
Varför har jag en vilja?
Varför är jag fri om Gud säger vad jag måste göra?"
FEBRUARI 2011
Pablo ringde mig och sa:
"Du måste gå igenom en ceremoni där han slår dig tre gånger på ett chakra.
Det kommer att hjälpa dig läka." Först rakade vi våra huvuden.
Han sa: "Ta av er kläderna." Så vi tog av oss kläderna.
Och de
slog oss tre gånger på det första chakrat, här.
Tre slag med en pinne. Det gjorde uppenbarligen ont.
Jag kände skuld snarare än rädsla.
Jag kände att jag aldrig gjorde tillräckligt för att hjälpa Ramón.
Det hade motsatt effekt.
Istället för att återgå till hur han brukade vara
förvärrades hans förvanskning av verkligheten.
Jag tänkte: "Det är galet att nån tror honom i det tillståndet."
OKTOBER 2011
En dag beordrade han mig att sluta träffa min son.
"Din son får inte vara i ditt liv.
Jag vet hur mycket du älskar honom, men det är bara ett år kvar till 2012.
Och du,
som tjänare av det här viktiga uppdraget,
måste ägna din fulla uppmärksamhet åt det.
Du slösar för mycket energi på din son. Jag är ledsen. Jag vet att det gör ont.
Men...
...du måste hitta ett sätt
att lura din sons mamma, att ge henne en ursäkt,
att göra det permanent.
Din son måste ut ur ditt liv. Han får inte fortsätta komma hit."
Grabben var jätterar.
Pablo kom ofta förbi. Han träffade honom varannan vecka.
Han brukade ta med honom till Olmué.
Om jag hade vetat vad som pågick i Olmué skulle håret ha rest sig,
men jag visste inte.
Det går inte att beskriva den graden av sorg med ord.
Jag tror att alla som har barn
skulle förstå.
Det krossade mig. Det krossade mig totalt.
Jag har alltid velat bli pappa.
Fast jag var en idiot och hade problem var det viktigt för mig att bli pappa.
Jag var i ett ständigt tillstånd av religiös extas,
av smärta, fast en martyrs smärta, och jag tänkte:
"Jag har förlorat allt, och allt gör ont, men tänk på de långsiktiga fördelarna."
Så,
på ett sätt var det en av stunderna då jag var som lyckligast,
då jag grät av lycka.
Antares bestämde sig för att flytta igen.
Den här gången hyrde de ett hus i Mantagua.
Där höll de healingseminarier, och många gick dit.
Men bara en handfull av dem, de som Antares valde,
fick umgås intimt med gruppen.
De var de enda som fick gå in och ut ur huset.
Det fanns stunder av lycka då de kände sann extas.
Det fanns kärlekshistorier inbakade i det hela.
Pablo var ihop med Natalia, och David var ihop med Pilar.
Så det fanns en trend i form av kärleksrelationer.
Det var som ett äventyr, en andlig resa, man inledde som par.
Men Antares började ta kontroll även över de relationerna.
Under den tiden gjorde jag slut med Pablo.
Antares sa till Pablo att han skulle ge Carolina behandling.
Och han blev kär i Carolina.
Antares beordrade honom att vara med henne då hon var hans själsfrände.
Vad gäller förhållandena...
Antares parade ihop och bröt upp folk efter eget tycke,
eller för att undanröja nåt som distraherade hans tjänare.
En av aktiviteterna i samhället
kallades "tagande", vilket var när Antares tog ayahuasca.
Antares...
Efter att ha tagit ayahuasca beordras han av sitt inre jag
att göra Natalia till sin kvinna.
Ramón sa att jag skulle vara hans kvinna, att vi skulle vara i ett förhållande,
att ordern var en uppenbarelse från hans inre jag,
att det var oundvikligt, att han var Gud.
Han tvingade mig att ta ayahuasca i tre nätter.
De första två sa jag att jag inte ville vara med honom, men den tredje
sa han att hans inre jag, om jag inte lydde ordern,
skulle bränna mig levande på domedagen.
DECEMBER 2011
Och plötsligt...
RAMÓN CASTILLO GAETES FARBROR
...började det spåra ur...
...när...
...Natalia Guerra blev gravid.
Det var här den började spåra ur, här den tog en annan vändning.
Historien, då.
Han sa att han inte kunde få barn
då hans uppdrag var att rädda världen.
Natalia blev gravid.
Alla sa: "Vad fan? Du sa att du inte kunde få barn."
Han sa: "Jag vet inte vad som pågår. Jag borde ta ayahuasca.
Det här borde inte ha kunnat hända,
så innan jag vet om barnet är mörkt eller ljust
kan jag inte ha Natalia under samma tak. För om barnets inre jag är mörkt,
och det attackerar mig, så är allt förstört.
Vi måste fixa ett hus åt Natalia så att hon kan vara nån annanstans."
Natalia fick gå igenom en graviditet, fast hon inte ville.
Dessutom...
...var hon tvungen att ljuga för sin familj.
JUNI 2012
Han sa åt mig att hitta på en historia, för ingen fick veta att jag var gravid.
Och historien var att jag skulle resa runt i Latinamerika.
Antares tog ayahuasca och sa att han fick veta
att barnets inre jag var Lucifer.
Han sa att barnet kunde ge liv åt Lucifer när som helst,
att det skulle vara klimaxen för jordens frälsning.
För om barnet gav liv åt Lucifer
skulle Antares behöva döda honom.
Det kommer en tid, tiden jag anser är mest magisk,
när man hittar personen som kan lägga fram helhetsbilden.
Och i den här historien var det en anonym kvinna.
Hon är det skyddade vittnet.
Hon gjorde en anmälan när sekten fortfarande var verksam.
LOS ANDES-HUSET, 2012
Hon stod inte ut längre.
Det var för stressigt, för farligt, så hon drog,
medveten om att Natalia var gravid, medveten om att Antares dödade hundvalpar
och medveten om hur intensivt och galet allt var.
Hon gick till polisen för att berätta sin historia.
Hon ville varna polisen för att allvarliga saker kunde hända.
María del Pilars systrar kom till polisens högkvarter
tillsammans med det skyddade vittnet, som berättade om sekten.
Informationen hon gav oss var tydlig:
Det var viktigt att vi tog reda på vad som hade hänt barnet och Natalia.
Antares sa till henne:
"Min älskade, du måste vara stark. Det här är din karma. Du fixar det.
Nu förstår jag allt. Nu vet jag hur jag ska hela världen.
Det här barnet kan vara Lucifer. Jag har fångat honom i dig."
Vi försökte skapa tillitsfulla och samarbetsbaserade relationer
med medlemmarnas familjer, och vi lyckades prata med Natalias mamma.
Vad hon visste var att hennes dotter var utomlands.
Vi sa att så inte var fallet
och att det var högst troligt att nåt hade hänt henne.
NOVEMBER 2012
En månad innan Jesús föddes sa han: "Jag såg precis allt. Allt är okej.
Jesús kommer att födas den 18 december, efter tio månaders graviditet."
Jag sa: "Tio?"
Han sa: "Det är mitt barn, ett mirakel. Det kommer födas en månad senare."
Hans inre jag hade instruerat honom
att åka söderut för att vila innan den sista striden mot mörkret i Colliguay.
Vi tog honom till Icalma, där vi hyrde en stuga i en vecka.
Varje gång jag frågade Antares
vad vi skulle göra om Natalia fick barnet före december skällde han ut mig.
Men i november hade Natalia redan fått värkar.
Han sa: "Jag är körd. Mitt inre jag visade mig vad som skulle hända.
Det måste ha varit mörkret som visade mig det.
Det var en attack. Vi måste lista ut det här.
Hämta våra grejer, vi åker om en timme."
Nästa dag började ett ändlöst maraton.
Jag fick köra runt 1 400 km
så att Antares kunde ta ayahuasca.
Efter att ha kört fick jag ta ayahuasca hela natten.
Samtidigt hade Natalia värkar.
Förlossningen varade i tre dagar.
Antares kom med ayahuasca.
Han sa att barnet inte skulle födas där, utan på en kraftfull plats:
Colliguay.
Platser var viktiga för Antares. Han trodde att vissa hade krafter.
I skjulet på kullen i Colliguay...
Det var där han fick sitt uppvaknande, sin upplysning,
och utnämnde sig själv mästare. Och barnet skulle födas i skjulet.
Jag äger Colliguay-gården. Man presenterade honom för mig.
Han hade ljusa ögon, var väldigt trevlig och hette Ramón.
Han var musiklärare. Han bad att få besöka en gång om året
då mitt hus var vackert och utstrålade vacker energi.
Och jag lät honom komma på besök
och bo där.
Klockan var runt 23.00. Det var mörkt.
Vi kom fram till adobehuset.
Det var olämpliga förhållanden
för en födsel.
Det fanns varken vatten eller elektricitet.
Natalia och jag var ensamma
i huset.
Antares hade beordrat
att Natalia skulle bära en Calypso-tunika
som täckte allt utom hennes ögon.
Vi försökte ta oss igenom en förlossning under enorm stress.
En mamma kommer inte att slappna av när hon ska föda på det sättet.
Antares skrek åt Carolina att få ut det snabbt.
Han sa att det attackerade honom
och att det hade två huvuden.
Antares lät Caro fixa en beredskapsplan
vad gällde kejsarsnitt.
Jag sa nej,
att jag inte hade nåt att göra ett kejsarsnitt med.
Antares insisterade på att jag skar upp hennes mage.
Han sa att han skulle göra det om jag inte gjorde det.
Natalia höll på att svimma av smärtan. Hon var väldigt svag.
Hennes puls var svag.
Jag sa till Antares, med hans språk,
att jag skulle döda en ljus varelse om jag gjorde vad han beordrade mig att göra.
Det var som en kalldusch, och han sa:
"Nej! Den jäveln ska inte få mig att döda en av mina ljusa varelser.
Vi räddar Natalia. Jag skyddar henne." Så vi åkte till Reñaca, 2,5 timmar bort.
Vi var i Colliguay. Det var 15 km längs en grusväg
till nästa motorväg, och sen... Det var långt, vi var mitt i ingenstans.
Jag mådde inte bra. Antares skrek att jag skulle kämpa,
att en krigare alltid är över sin gräns,
att jag var en oklanderlig krigare,
den enda som hade räddats, att mitt inre jag nu var rent
och att han skulle återuppliva mig om jag dog.
Vi var tvungna att komma på en historia om varför vi var där med en födande kvinna
som inte hade varit på kontroller eller hos en läkare.
Vi sa att vi hade hittat en tjej vandrande mitt i ingenstans,
att hon kom från en grupp hippies och att barnmorskan inte hade dykt upp,
att nåt hade hänt och att vi hade räddat henne.
Vi var nånstans på vägen som ledde till kliniken.
Antares klev av lastbilen och gömde sig.
Pablo tog oss till Reñaca-kliniken och körde iväg.
Natalia hade bara Calypso-tunikan på sig.
Hon hade varken underkläder eller skor,
och hon var täckt av jord, lera och blod.
Jag var i liknande tillstånd. Men ingen reagerade.
Jag tänkte att de skulle ringa polisen så att jag kunde berätta allt.
Det kunde ha tagit slut där,
men nej, historien funkade.
Hon födde kl. 06.31. Han var frisk och vägde drygt tre kilo.
Hon döpte honom till Jesús, för det var vad Antares hade sagt.
De gav mig honom nästa dag,
runt kl. 15.30.
Det var så fint.
Jag ammade honom, och det var...
...en otrolig känsla.
Jag hade väldigt blandade känslor.
Modersinstinkten är väldigt stark.
21 NOVEMBER 2012
Efter att de hade lämnat kliniken
ville Natalia ha så lite kontakt som möjligt med barnet.
För...
...hon var i krigarläge.
I huset i Mantagua rakade Antares mitt huvud
och tvättade mig med vatten.
Han spelade upp en låt för mig.
Han sa: "Mitt inre jag har sagt vad jag måste göra."
Jag sa: "Jag bryr mig inte."
Han sa: "Kära barn.
Vi klarar oss. Vi kommer att vara fria och i ljuset."
Han pratade med sig själv, svärande hela tiden.
Han sa: "Du kommer inte att besegra mig. Jag vet hur jag ska slå dig."
Det var som om han pratade med Lucifer, med Lucifers väsen.
Carolina låste in sig med Jesús. Kl. 15.00 sa Antares att vi skulle åka.
Josefina och Pablo
väntade på oss, redo att tända elden när vi kom dit.
Det fanns en gammal latrin, ett hål som var en gånger en meter
och runt två meter djupt.
Antares gjorde upp en eld i hålet.
Så runt 23.00
sa han åt oss att hoppa in i bilen,
Carlas bil, för att åka djupt in på gården.
Pablo körde.
Jag satt där bak med Carolina och Pilar, och i framsätet
satt Natalia och barnet.
Vi fick stanna i bilen med Natalia medan han tände elden.
Jag var upprörd, och jag hörde Antares röst i bakgrunden.
Jag hörde inte vad han sa, men jag hörde hans röst.
Jag kände hur elden sprakade
och såg skenet på avstånd.
Sen hoppade Pablo ut och sa:
"Det här är ordern: Du måste ta av Jesús kläder,
knyta ihop hans fötter och händer,
stoppa en strumpa i hans mun och täcka för hans ögon med tejp."
Vi fick ta Jesús halvvägs mellan bilen och brasan.
Och där...
Antares tog barnet från mig, och Pablo ledde mig så långt han kunde.
Så fort Antares tog sin son insåg vi vad som skulle hända.
Antares åkte dit
för att döda sin son.
23 NOVEMBER 2012
Då var det för sent att stoppa honom.
Människorna vi var då kunde inte stoppa honom.
Halvvägs tillbaka till bilen började Natalia gråta.
När vi kom fram till bilen började jag också gråta.
Jag kunde inte sluta gråta.
Det var som om en bomb hade exploderat i närheten.
Vi var desorienterade och visste inte var vi var.
Jag tittade rakt framför bilen, och Antares dök upp med två ugnshandskar.
Han beordrade mig att mata elden och hålla den...
...brinnande.
Jag kom fram till elden
en minut efter att han hade kastat sin son i den.
Det kom inget ljud från elden.
Jag trodde
att han dödade honom först.
För samma morgon hade han bett om
den vassaste kniven vi hade.
Jag skulle ta reda på vad som hade hänt.
Antares ville inte träffa mig.
Natalia var uppskakad. Jag visste hur gärna hon ville ha barn.
Antares bad Natalia och Josefina laga mat.
Vissa åt, andra inte.
Antares sa hela tiden att världen började renas från mörker,
att han visste varför barnet hade fötts innan rätt tillfälle.
Han sa åt oss att reda ut våra sovplatser.
Vi hade ett tält för lite, så jag frågade om jag fick sova i bilen.
I bilen började jag gråta,
för jag såg några av barnets kläder.
Jag bröt ihop,
vilket jag inte hade kunnat göra i ett tält
utan att bli utskälld.
Jag kände så mycket sorg och smärta,
men jag fick inte visa det då det är självömkan, och självömkan är ego.
Vi vaknade nästa dag, och Antares sa:
"Åk till Viña del Mar och köp trä för att bygga möbler."
Han sa inte ett ord om vad som hade hänt.
Vi gick inte ens nära området där elden hade varit.
Vi hade en krigarattityd och sa:
"Kom igen, det är 21 dagar till världens undergång.
Vi kommer att bli fria. Allt kommer att ta slut."
Man skulle kunna tro att gruppen skulle förändras efter det,
att den skulle bli splittrad, men det var tvärtom.
Alla blev superdisciplinerade och gick in i... Alla var i krigarläge.
Som om det som hade hänt hade varit ännu en strid i kriget,
en intensiv och tuff strid, men ännu en strid i kriget,
en av dussintals vi hade utkämpat det senaste året.
Vad hände?
Vad omvandlade...?
Vad omvandlade sinnet
hos Ramón, eller Antares de la Luz...
...och fick honom att tro...
...att offra ett tre dagar gammalt barn skulle lösa världens problem?
Det var fem dagar kvar av november, och Antares inre jag beordrade
att vi skulle flytta till Colliguay den 1 december
och bo där fram till slutet.
Vi hade 5 dagar på oss att fixa huset för 21 dagar av ayahuasca-konsumtion.
Antares blev ännu mer hämningslös.
Antares sa åt mig och Carolina att vara med honom,
nåt som påverkade Carolina negativt. Det triggade ett hårt straff,
den värsta misshandeln jag nånsin har bevittnat.
Vi fick stå där nakna
och bli slagna. Han började med Caro.
Hon är en liten kvinna.
Hon är smal.
Den jäveln var lika lång som jag, 1,85 meter.
Han söndertrasade hennes rygg.
Han bröt en av hennes händer, så hon la den andra bakom sig.
Så han slog henne på handleden och bröt den.
Den frakturen blev inte behandlad på en månad.
Han slog Caro 11 gånger.
Sen var det min tur.
Vid det sjätte eller åttonde rappet
smalnade synfältet av och allt blev svart. Det svartnade för ögonen och jag svimmade.
Han sa: "Upp, vi är inte färdiga!"
Jag sa: "Förlåt." Jag lappade till mig själv för att vakna.
Sen tog jag emot de återstående 20 rappen.
Och...
Jag tackade honom
och satte mig ner.
Vi fick klä på oss. Vi var alla nakna.
När jag sa att han hade brutit min hand sa han:
"Kära flicka, det är din karma. Inser du inte att du är galen?"
Jag sa: "Jo."
Jag var säker på att han kunde döda mig.
Folk frågar: "Varför flydde de inte om de upplevde så hemska saker?"
De var helt övertygade om att de var Guds soldater,
att världen skulle gå under och att det här var sista steget.
Vi gjorde oss redo för världens undergång.
Antares tog ayahuasca första dagen i december 2012,
och sen varje kväll,
vilket skulle bringa upplysning den 21 december.
Resten av samhället
tog ayahuasca 11–21 december.
De ayahuasca-sessionerna och dagarna bestod av ändlösa strider.
Det var änglar, vingar, svärd och demoner.
Det var slagfält med skrik, blod, helvete, ljus, hopp och...
Det var vansinne.
Det var världens sista dagar. För mig fanns det ingen 22 december 2012.
Den där sista dagen gick timmarna förbi.
Ingen hade... Ingen tittade på klockan, då...
Ingen kollar vad klockan är på domedagen. Det händer när det händer.
Men tiden gick och inget hände. Vi var alla tysta.
Plötsligt sa Antares...
Han började skratta och sa:
"Dumma idioter, ni trodde att ni, efter fyra års hårt arbete,
skulle stiga upp och nå frihet. Ni är så naiva.
Det är inte så det funkar. Saker förändras inte direkt.
Och mitt inre jag förklarade precis att friheten inte kommer nu,
utan om tre månader, i Ecuador."
Han betedde sig som om det var okej, som om allt var ett stort skämt.
Det var det,
vi tog ayahuasca och gick och la oss.
Nästa dag såg jag att det var den 22 december.
Det datumet skulle inte existera. Det var vad som skapade en klyfta.
Min hjärna sa:
"Mitt kontrakt löpte ut den 21:a, och det är den 22:a."
Vissa ställde sig frågan: "Vad gör vi nu? Världen gick inte under."
Vi var alla djupt skuldsatta.
Vi skulle fortsätta leva, men det fanns inga pengar.
Den 23 december, datumet som inte existerade...
Vi hade sagt till våra familjer att vi skulle fira jul med dem.
Det var en lögn.
Jag hade sagt till min familj att jag och Caro skulle fira jul med dem.
Jag sa till Pablo att jag inte stod ut med att leva med Antares,
att jag skulle ta livet av mig om han sa åt mig att vara med honom igen.
Caro sa: "Han pratar alltid om Jesus och apostlarna,
om att vi måste vara som apostlarna och offra oss.
Men apostlarna var med Jesus av kärlek. Just nu är jag här av rädsla."
Oj, det stärkte tvivlet jag kände inombords.
Jag sa: "Vi kan inte bo i Santiago. Vi måste dra...
...och gömma oss mitt ute i ingenstans, för han kommer att hitta och döda oss."
När Pablo och Carolina flydde söderut var de helt paranoida.
Vi gömde oss hos min styvmamma i en vecka.
Vi mejlade alla medlemmar
och sa att vi inte skulle återvända och att de skulle säga till Antares
att vi fortfarande trodde på honom men inte tänkte följa honom.
Natalia ringde och sa: "Jag är körd. Jag är med polisen, och de vet allt."
POLISEN I CHILE
Natalia mejlade den hemliga adressen jag hade gett henne och skrev:
"Pablo, jag har ett problem.
Polisen kom. De pratar med min familj. De frågar var barnet är.
De frågar vad som pågår, vad det här är. De frågar om en sekt."
Jag skrev: "En sekt är ett gäng sataniska jävlar som bär svarta huvor,
dyrkar djävulen och begår massjälvmord. Vi är ingen sekt."
Sen googlade jag "sekt".
Jag började läsa.
Det var mitt liv de senaste fyra åren.
Jag var med i en sekt.
Fan, jag var i chock.
Allt var en jävla lögn.
Barnet var inte Lucifer. Det var bara ett barn.
Allt förändrades
när de fick veta
att det hade funnits...
Att ett barn hade mördats.
Antares lämnade Chile den 19 februari
eftersom Natalia Guerra sa att polisen utredde dem.
FLYGPLATS
19 FEBRUARI 2013
Antares visste att alla skulle nämna vad som hade hänt med barnet,
så han tvingades fly till Peru.
Alla insåg att de bar en del av ansvaret,
åtminstone de som var där den kvällen.
Natalia lämnade en utsaga före de andra.
Hon var paranoid och kände att det var viktigt att hon berättade historien först,
för en annan sektmedlem skulle kunna tillskriva ett visst ansvar.
Jag gick till kontoret där Natalia var.
Jag frågade om de hade bränt barnet, och hon sa ja.
Men jag såg ingen ånger,
inget som fick mig att tro
att det faktiskt... För hon grät inte eller nåt.
Dagen därpå åkte vi till Colliguay. Vi såg hålet där de hade bränt barnet.
Hon bröt ihop och grät. Hon var otröstlig.
Det var som en kalldusch.
De sa: "Det här hände på din gård."
Så enkelt var det.
Jag hamnade på sjukhus. Jag fick en hjärtattack.
Här är det.
- Är det? - Ja.
Lämna det där.
Det största beviset vi hittade på platsen var ett benfragment,
det vänstra tarmbenet.
Den 23 november tog Pablo och Carolina barnet till Reñaca-kliniken
för att göra ett test för att utesluta genetiska sjukdomar,
vilket är obligatoriskt för nyfödda i Chile.
Man tog fem droppar blod, och de fem dropparna
var nyckeln till att fastställa vad som hade hänt Jesús
och huruvida barnets DNA matchade Antares och Natalias.
Det ledde till att vi fick häktningsbeslut
för de återstående sektmedlemmarna.
Kl. 22.30 ringde Pablo mig och sa med allvarlig röst:
"Du och mamma måste komma hit imorgon.
Ni måste.
Jag kan inte ta det på telefon."
Under resan var våra tankar en enda röra.
Vi kom till flygplatsen, och Pablo och Carolina var där.
De var inte sig själva. De var likbleka.
Vi hoppade in i Pablos Jeep, och Pablo sa med lugn röst:
"Först ska jag berätta vad som är sant, sen ska jag berätta vad som är lögn."
Jag sa: "Det är sant att vi äger den här Jeepen.
Det är sant att vi bodde i Caburgua, i en stuga vi hyrde.
Allt annat jag har sagt de senaste fyra åren är lögn."
Det var då vi insåg att vi stod inför en stor kris.
Det var en hemsk, ofattbar händelse,
värre än nåt annat brott vi har rapporterat om.
Det var det första människooffret i vår historia,
och offret var en tre dagar gammal pojke.
Det var då de insåg att nyheten visades på alla tv-kanaler
och att polisen letade efter dem. De såg sina ansikten på löpsedlarna.
Idag greps fyra medlemmar av en religiös sekt
som anklagas för att ha bränt ihjäl ett två dagar gammalt barn
då de trodde att han var antikrist.
Pablo ville ange sig själv. Jag sa: "Gör det i Santiago."
Det var
en tuff resa, väldigt tuff,
för den var full av en blandning av rationella beslut och känslor.
Vi stannade vid en bensinstation
och såg att det stod i nyheterna att vår son var på rymmen.
Det var tufft.
Pablo Undurraga...
Från det att häktningsbeslutet utfärdades tills det att han angav sig själv
hade han planerat vad han skulle säga i förhöret.
De sa att Pablo hade angivit sig själv, och att vi skulle intervjua honom.
Så jag åkte till högkvarteret, där jag möttes av en lugn Pablo Undurraga.
Jag sa: "Jag är Pablo Undurraga, personen ni letar efter.
Jag var medlem i Colliguay-sekten
och vill ange mig själv."
APRIL 2013
Vid elva gick paret in i Quilpués tingshus.
De angav sig själva till polisen i helgen
efter att ha sett på nyheterna att de var efterlysta.
Förhöret var svårt att genomföra
eftersom han var en väldigt smart kille och han hade mycket information.
Så vi fick göra förhöret i etapper
för att förstå processen han gick igenom i samhället.
De åtalades för medhjälp till mordet på det två dagar gamla barnet,
med argumentet att de är en fara för samhället.
De har blivit brutalt manipulerade av en sjuk och rubbad person.
De har inte agerat fritt,
vilket förhindrar allvarlig förebråelse ur ett straffrättsligt perspektiv.
Det som har hävdats av de tilltalade, inklusive min klient,
får mig att tro att de är offer för manipulation
av personen som för närvarande är på rymmen.
Vi vet att personen åkte till Peru och ännu inte har återvänt.
Vi samordnade med Interpol för att utfärda ett internationellt häktningsbeslut.
INTERPOL RÖD NOTIS
En underrättelsegrupp på 1 500 man från den peruanska polisen
är på jakt efter Antares de la Luz. Han antas vara i Cusco.
Jag tror att alla uppmuntrade mig att åka till Peru
eftersom jag inte var inblandad i brottet.
Jag visste inte vad jag gav mig in i eller vad jag skulle stöta på.
De stannade där i en till en och en halv vecka
och åkte sen till Ollantaytambo, en stad i närheten av Cusco.
Han fick dricks genom
att sjunga och spela instrument på barer och restauranger.
Han var stressad och våldsam.
Han behandlade mig väldigt illa.
Han slog mig med en pinne, låste in mig och sa att jag inte fick gå.
Jag var inte där,
men jag tror att hon blev rädd
och tog första flyget tillbaka till Santiago.
Jag åkte tillbaka i tro om att han skulle ange sig själv.
Jag sa åt honom att göra det.
När jag kom till Chile stod det i tidningarna
att de hade hittat Ramóns kropp.
Det har rapporterats att en kropp har hittats i Cusco.
...mannen ni ser här.
Ramón Gustavo Castillo Gaete, som var 35 år, tog sitt liv här.
Media beskrev det här tragiska slutet på många olika sätt.
Tre barn gick in först.
De sa att det såg ut som en hängande docka.
Han var ensam, så han tänkte: "Jag går inte längre än så här.
Det är slut."
Han undvek konsekvenserna av sina handlingar
och lät oss andra betala priset i hans ställe.
Med en robots kyla
beskrev de två huvudförövarna i fallet med offret av det nyfödda barnet
den ödesdigra natten för polisen.
Pablo Undurraga och Natalia Guerra Jequier var vid rekonstruktionen av brottsplatsen.
De berättade hur de förberedde barnet för att brännas.
Ni klev ut ur bilen, och elden var tänd, eller hur?
Ja.
Antares stod här och sa åt mig att lägga barnet där.
Natalia la barnet... Hon la Jesús där.
Efter att hon hade lagt honom där tog jag tag i henne och sprang ditåt.
För oss som poliser är det extremt viktigt att fastställa varje persons roll,
vem som gjorde vad och när. Då kan vi sammanställa fakta.
Vi hade precis börjat lägga ner pinnar. Fem minuter senare kom David.
Antares hade beordrat honom
att fortsätta hämta pinnar så att veden inte tog slut.
Lågan slutade 20 cm över marknivån.
När jag tittade på lågorna
såg jag svarta lågor tillsammans med de riktiga.
De bildade ett svart drakhuvud. Och det flög upp.
Flög det upp? Var det vad du såg?
Ja, men nu vet jag att det var en hallucination.
Såna grejer var normala.
Det är viktigt att avgöra vilken roll alla hade när brottet begicks.
- Berätta om när ni band fast barnet. - Jag kan inte riva av tejp med tänderna.
Pablo rev av tejpen, och jag band den runt barnets fötter.
Vi band armarna tillsammans, och Pablo gjorde resten.
Jag har aldrig kunnat riva av nåt med tänderna.
Det är sant, jag rev av tejpen. Hon kan inte riva av tejp med tänderna.
Det jag minns i fråga om
vem som fick göra vad enligt sin energi... Vi hade strikta order om
att bara Natalia och Carolina fick röra Jesús.
Men när Pablo var klar sa han:
"Våga inte berätta för Antares, för vi gjorde inte på rätt sätt."
Det jag tänkte säga var att jag inte kommer ihåg det.
Vad jag minns så rörde jag honom inte.
Men jag menar...
Men det var en rubbad situation.
Ingen av dem erkände
ett de band, stoppade bomull i munnen på eller täckte för munnen på barnet.
De säger att den andra gjorde det.
Båda tystade barnet innan det offrades.
Baserat på vad Pablo sa tog han för givet
att vi alla visste vad som skulle hända.
Men jag fick aldrig nån information om vad som skulle hända.
Eftersom jag var besatt
fick jag ingen förklaring eller information.
Det kunde ha fått Jesús inre jag att göra nåt mot mig,
som att få mig att ta livet av mig eller fly,
så jag fick inte ha nån sorts information.
Såg ni nånting?
- Nej. - Nej.
Natalia bekräftade idag i sin utsaga att hon kunde se skenet.
- Nej, Carolina. - Förlåt, Carolina.
Hon såg inte elden, men hon såg skenet. Och hon kunde höra elden spraka.
- Visste ni att Carolina ser energi? - Nej.
Hon ser auror. Hon är mycket känsligare än vi.
Jag såg inget. Ser ni huset där borta?
När du hjälpte Pablo med stenarna använde du en skottkärra, eller hur?
Stenarna låg staplade här.
- Där de ligger nu? - Ja.
Ska vi avsluta här? Tack så mycket.
Kom.
ANKLAGAD
Här är rapporten från den 22 april 2013.
CHEFSÅKLARE I QUILPUÉ 2011–2016
Det var dagen då jag träffade polisen på mitt kontor i Quilpué.
De gav mig informationen som hade sammanställts dittills.
Det hade aldrig förekommit ett liknande fall i Chile.
Resten av utredningen
handlade om att fastställa nivån på deras straffrättsliga ansvar
och vad vi skulle göra med dem.
Vi var tvungna att avgöra om de var galna, friska eller nånstans mittemellan,
och fatta ett beslut utifrån det.
Ett av argumenten de flesta medlemmarna använde som försvar
var att de var hjärntvättade
och inte hade förmågan
att välja vad som hände.
De upplevde också vad de kallar "delat delirium".
Försvarsadvokaterna hade enats om att hävda att alla medlemmar hade...
DOKTOR I RÄTTSPSYKOLOGI
...fallit "offer" för en delad psykos,
eller en folie à deux, två personers vansinne.
Det var strategin med störst chans att lyckas,
att hävda att de var psykotiska när händelserna ägde rum.
I juridiska termer är de icke-skyldiga.
Lagen förutsätter att alla människor är friska.
Därför måste alla stå till svars
när det gäller beteende som utgör ett brott.
Så om man hävdar att nån är galen måste man bevisa det.
Rättegången skulle inte handla om huruvida barnet hade dött
eller om de hade varit där den dagen,
utan om diagnosen av den delade psykosen.
Den här nya rapporten stadfäster de tidigare slutsatserna.
Det är delat delirium, mental störning, så de kan inte hållas ansvariga.
Alla psykiatriker och psykologer
drog slutsatsen att de led av det här mentala tillståndet
och därför inte kunde hållas ansvariga.
Vi hade en ansamling av bevis och rapporter
som hade tagits fram av försvaret
för att befria sektmedlemmarna från allt ansvar.
Trots att deras ansvar har fastställts skulle ingen avtjäna fängelsestraff.
Man kände pressen. Den fanns där varje dag.
Förhandlingarna uppmärksammades alltid av pressen.
Åklagarmyndigheten hade inget annat val
än att analysera bakgrundsinformationen,
för att se om den kunde kritiseras eller ifrågasättas.
Jag började jobba med fallet då åklagare Juan Emilio Gatica...
PSYKIATRIKER
...ringde och sa att han ville prata med mig.
Han förklarade vad det handlade om, och jag tyckte det var viktigt att besvara
hans frågor.
Tanken var att jag skulle undersöka
de två huvudmisstänkta, Natalia Guerra och Pablo Undurraga,
men de vägrade låta sig undersökas.
Så han bad mig om ett expertutlåtande,
ett expertutlåtande om expertutlåtandena, ett expertutlåtande om händelserna.
BEGÅNGET BROTT
Att en psykiatriker ställer en diagnos om en patient de inte har träffat
ser jag som grundläggande brist på etik.
Frågan var om Pablo och Natalia
hade nåt annat val än att ge barnet till Antares.
Kunde de ha låtit bli?
Vi tror det, att de hade ett annat val.
Även om de hade tillbringat flera år
i personen känd som Antares strypgrepp,
hade de kunskap om och insikt i vad de skulle göra
från stunden de beslutade att föra bort och gömma Natalia Guerra.
Det är ett sammanhang där det finns regler –
lydnad, en serie regler – och en ledare som representerar Gud.
Han manipulerar personen...
...och hindrar dem från att ha sin egen synpunkt.
Vi kan därför säga att deras identitet har skadats,
att personen inte längre har eget omdöme.
Dr Otto Dörr säger att det är vad som hände,
att det handlar om delad psykotisk störning.
Men eftersom vi inte har möjlighet att undersöka Ramón Castillo Gaete,
då han tog livet av sig i Cusco,
kan vi inte fastslå om de här människorna
var de förledda, eller de sekundära fallen,
och Ramón Castillo Gaete den främsta förledaren.
Vi ville inte att brottet skulle gå ostraffat.
Om det skulle gå ostraffat, om de inte skulle hållas ansvariga,
skulle det bero på att vi var övertygade om att de var sinnesrubbade.
Medan vi analyserade rapporterna
kunde jag...
...nå ett argument som kullkastade rapporterna till viss del.
I rapporten påpekades att en diagnos om delad psykos skulle förkastas
om incidenten i fråga skedde i kombination med droger,
alkohol eller nån annan sorts stimulantia. Och så var fallet.
MARS 2017
Fakta får oss att begrunda frågan om minskat ansvar.
I vilken mån kan vi acceptera att deras resonemangsförmåga var nedsatt
för att de ska undkomma rättvisan eller för att minska fördömandet?
I vilken mån kan rättvisa ge värde
åt psykiatriska teorier baserade på delat delirium
för att befria medlemmarna från ansvar för brott mot mänskligheten?
Därför förtjänar inte de tilltalade Guerra och Undurraga alternativa straff.
Pablo och Natalia dömdes till fem års fängelse,
och de andra dömdes till tre, för medhjälp.
I en värld av skyldig eller icke-skyldig...
Jag ser människor som skyldiga eller icke-skyldiga.
Det är där komplexiteten i analysen av situationen saknas,
där jag anser att det var orättvist psykiatriskt sett.
Den huvudskyldiga, Natalia Guerra, mor till det mördade barnet,
avtjänar inte sitt straff och har varit på flykt i sju månader.
Polisen genomför utredningar för att hitta henne.
Hon lät håret växa ut och färgade det. Hon höll sig inomhus.
Men tack vare ett papper hon slängde i soptunnan
kunde polisen äntligen hitta henne.
Upp med händerna!
Stanna!
Upp med händerna!
Stanna där.
Jag kommer dit.
Ner på marken.
Upp med händerna.
Hon försökte fly från polisen, men hon var helt omringad.
Guerra överlämnades till gendarmeriet.
Hon sitter fängslad på San Joaquíns kvinnofängelse.
Jag, Miguel Ampuero –
inte polisen, åklagarmyndigheten eller domarna –
anser att alla förtjänade en livstidsdom, oavsett nivån av medverkan.
Vi måste komma ihåg att det var en hjälplös människa.
Som samhälle måste vi alla se till
att de här offren, för de är offer...
Vi borde förstå dem,
sätta oss ner med våra familjer och säga:
"Vad hände? Vad har vi för roll i en så här dramatisk händelse?"
Snälla, ge mig en minut.
Snälla,
ha tålamod.
Återintegrering är svårt. Folk sa: "Flytta utomlands. Byt namn."
Processen att återgå till ett normalt liv, att inte skita i allt,
hamna i en drogspiral, bo hos mina föräldrar eller i en grotta...
Det är svårt.
Folk sa: "Jag hade tagit livet av mig."
Jag får inte ta livet av mig. Mina barn behöver mig.
Man vet inget om destruktiv hjärntvättning,
men det skapar demoniska scenarier.
Så,
jag måste återvända till ett samhälle där människorna är rädda för mig.
Vilket de borde vara.
Det är svårt att återvända till ett ekosystem
där vissa komponenter vill attackera en och inte vill att man återvänder,
utan vill att man ska ta livet av sig.
Då folk anser att vi är världens värsta människor
känner de sig berättigade att ta fram de värsta versionerna av sig själva.
Tio år senare är jag förstörd. Jag vill inte bråka.
Jag vill arbeta och leva i frid.
Men om vi måste be om förlåtelse för att vi lever
är det svårt att leva i frid.
Jag fattar inte. Jag hatar att prata om det, för det...
...smärtar mig.
Vad gäller huset i Colliguay...
Vi ska riva det så att det inte finns några spår av eländet.
Sekter dyker inte upp från ingenstans.
De är en reaktion på eller en effekt av nåt som händer i samhället.
Det råder stor tomhet och ett stort behov av samhörighet.
Vi omges ständigt av olika sorters influenser
som visar oss en perfekt värld,
men de döljer hjärntvättningsmekanismer.
PABLO UNDURRAGA SATT I FÄNGELSE I TVÅ ÅR
OCH FRIGAVS VILLKORLIGT 2019
NATALIA GUERRA SATT I FÄNGELSE I TVÅ ÅR
OCH FRIGAVS VILLKORLIGT 2021
DE ANDRA SEKTMEDLEMMARNA
AVTJÄNADE SINA STRAFF UNDER SKYDDSTILLSYN
ALLA ÄR NU FRIA
OCH GENOMGÅR EN SOCIAL ÅTERINTEGRATIONSPROCESS
Undertexter: Josephine Roos Henriksson