Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Чуєш, а що то летить?
- Може це наші? - Які наші?
- Виходу не було. - Думаєш, кацапи?
Які кацапи? Тривоги не було.
Галю, бачиш, вон та новенька зірочка?
То наша майбутня велика перемога.
Слухай, а мені здається, чи вона збільшується?
А чого вона збільшується?
Бо воно, бляха, на нас летить. Лягай!
Здається, Галю з паливом ми переборщили, так що треба звалювати.
- Здрастуйте, тітко Оля. - Добрий день.
- А ми що, знайомі? - Ну, звісно. Я Міша.
- Ну, «говно мале». - Міша, а що ти тут робиш?
Це ти, що тут робиш?
Так. А звідки ви тут?
Приїхали з татом Великдень святкувати.
Який збіг! Саме тоді, коли я тут?
Так, Олінька, весь світ він крутиться навколо тебе.
І Пасху люди святкують тоді, коли тобі зручно.
Добре. Дорогою побалакаємо.
- Пішли! - Мишко.
Пішли!
Ого, як у мене дома після прильоту.
- Господи. - Ой, не мели дурні.
Воно вікна цілі, стіни не побиті.
Просто наш кулібін почав купу справ, бач, і все покинув.
- А ти йому дзвонила? - А як же?
Рік тому. Якраз на Великдень.
Як зараз пам'ятаю, він слухавку не взяв.
- Тату! - Приїхали! Рецидивісти.
- Здоровенькі були, Валюшечка. - Пізнали.
А пахана вашого посадили. І добре зробили. Нікому життя не давав.
Куди посадили? Якого пахана?
Походу, нашого.
- Хто посадив? - Хто-хто? ТрО.
Судить будуть вашого казаностру. По закону воєнного часу.
- Так а де? - Так в токарному цеху у них. Штаб.
Ну, біля столярки.
Ви можете і туди зайти, щоб одразу і труну заказати.
Так, Міша, ти лишайся на господарстві.
- Водички попий. - І ворота закрий.
Ну, що? Усама Бенладовичу, докурив?
Почекай трішки. Дай ще хвилинку.
Ось так.
Чуєш, як птахи співають?
Ага.
Аж кричать.
Не стріляй!
Ви не маєте права!
- Це хто? - Дочки мої.
- Ну, Юрка, ну гад. - А ну стій!
- Тату! - Тату!
Да припиніть ви цю мийню.
Так, стоять!
На цю зміну там двоє категорично не хочуть виходити,
бо, ну, самі розумієте, паска, яйця, краски.
Ти нахрена їм подзвонив? Ти ж обіцяв.
- Кому? - Ось.
- Тобто не можна? - Людино…
Не маєте права…
- Миколаєвич! - Що з розуму поз'їжджали тут?
Що приперлися?
- Їдьте звідки приїхали. - Тобі здрастуй, тату.
- Я їм казав. - А ну, тихо!
Юра.
Сопля. Ай-ай-ай.
- Троюрідного дядька під розстріл. - Ми до Залужного дійдемо.
А ну, цить! Сіли!
Вийшли. Та не ви.
- Він. - Щас!
Я не дозволю мене обговорювати без мене.
- Тату. - В камеру його.
- У нас немає камери. - Виведи його ще раз покурить.
- Іванич, йдемо… - Тату, я…
Вітя, я тебе прошу, виведи його.
А ну, будь же людиною!
Куди ви його?
- Йди. - Ну чого ти?
- Завтра. - Я доведу.
На початок не Юра Сопля, а Юрій Миколаєвич,
командир батальйону територіальної оборони.
- Ай… - А ну, цить мені.
Щось смішне зараз було, не можу зрозуміти.
Я не знаю, яким вас вітром сюди занесло, але опинилися ви тут вчасно.
У баті вашого, коли війна почалася, фляга почала підсвистувати.
Ми його біля військового складу затримали.
Казав, що він курку вигулював і заблукав.
- Курку? - Курку.
- Ну, то це, мабуть, Галя. - Галя?
Вона з курчати з ним.
Він до неї просто дуже прив'язаний. От і все.
А останній штрих це взагалі.
Обстріляв блокпост.
- Та ну… - Ледве люди не загинули.
Ой, ну чим він його обстріляв? Ну чим?
Яка різниця? Сказав, що й листя підпалив. Там щось вибухнуло, полетіло.
Завтра приїде військова комісія, а замість посту руїни.
Оля.
- Що ти хочеш? - Так що піде дядя Ваня під суд, мабуть.
Оля.
Ми готові задонатити на відновлення блокпосту.
Ой, Оля.
Ні, цього тільки на стіни вистачить.
А молодець, Юра.
Молодець.
Я скинуся.
Я знаю, як ти скинешся.
Добре. Але якщо, не дай Боже,
це повториться ще раз, сядемо всі.
Забирайте свого Андрійовича і вивозьте його звідси,
якомога подалі, це я вас, як родичку…
Вивеземо, Юра. Обіцяю.
Відвези їх додому.
А цих до центру відвезеш.
Вже скоро маршрутка буде.
- Я вам, що таксі? - Так.
Господи.
З якого приводу урочистості?
Не ваше діло.
Ось. Оце таке дякую.
Ми його, значить, із обіз'янника витягли,
від тюрми врятували, не дали, так сказати, загнутися на шконці
почесному пенсіонеру Укрзалізниці.
Дякую. До побачення.
Привіт, чоловіку. А ти - кому хочеш.
- Тату! - Ну!
Тату!
Ціпа-ціпа-ціпа-ціпа…
Тату!
О, ціпа-ціпа.
- Бачиш? - Ціпа, ти моя.
- Кури йому рідніші. - Що приперлися?
Потерпіли б ще рік.
- І десятилітню річницю відвідували. - Обставини змінились, тату.
Війна, і ти нам не чужа людина.
І ми не самі себе вигнали з батьківської хати.
Щодо минулого, може, я і шкодую. А зараз ви тут зайві.
Пусти. Ти, тато, ти.
Соціально небезпечний тип.
Ти без п'яти хвилин уголовник.
Тебе відпустили під нашу відповідальність.
- І ми нікуди не поїдемо, так? - Так.
Доки не вирішимо, що робити.
Звикай до думки, що Великдень будемо святкувати разом.
Що ви припхалися?
Руки, ноги у мене на місці. Слюні не пускаю.
Тихо ти. І під себе не ходжу.
І няньки мені не потрібні.
Хоча…
Що, він закрив?
Тату!
- Тату! - А ти хто?
Привіт, діду. Я скучив.
Михасик? Ах ти…
Тату!
На. Знаєш від кого?
- Від кого? - Забув. Від зайчика.
Бувай, внучок.
Ти подивися на нього… Ти подивися на нього, га?
А ну, не смій закривати переді мною двері батьківської хати!
- Я тут народилася! - Олінько.
- Відкрий! - Олінько.
- Що ти хочеш, ну? - Ну дозволь.
Тату, ми не можемо залишити тебе тут самого.
Це питання вирішено. Аня і Міша лишаються з тобою.
Чого це ми лишаємося? Як це?
Треба, щоб хтось доглянув батька.
Оля, іди сюди. Що значить, це питання вирішено?
Воно як вирішено? Тобою одноосібно?
- В тебе є інший варіант? - Так.
Який? Ярик? Не сміши мене.
Ні. Ти.
- Я? - Так.
Я не можу залишатися довго.
- У мене там бізнес. - А я можу залишатися?
- Мені теж треба їхати. - Куди тобі їхати? У тебе тепер дому немає!
Ой, ну, вибач.
- Ну, вибач. - Я вибачаю.
Слухай, Ань, перестань корчити себе тут цяцю.
Ти не на Великдень приїхала.
Ага? Ти назавжди приїхала.
Я тут проїздом. Я в Німеччину їду.
- До кого ти там їдеш? - До майбутнього чоловіка.
Ой!
Ти в нас класна. Ти в нас така класна.
- То забирай його з собою в Ужгород. - Це і твій батько теж.
Забирай його з нареченим туди, в Німеччину.
Йому там ще пенсію випишуть.
Ой, запам'ятали? Побачили? Панюхали?
От куди я поїду?
Тут мій дім. Тут ваша мати.
Помру - кремуєте. І поділите. Кожній по сірниковій коробці.
До Великодня вас ще потерплю. А далі, щоб духу вашого тут не було.
Дотренділася?
Мам, я все.
- Так. - Коли гонорар?
- Який? - Ну, діда я обіймав. Сказав, що сумую.
- Все, як домовлялися. - На картку скину.
Я поки пограю.
- Міша, лягай спати. - П'ятнадцять хвилин.
Фух.
Син, ти знаєш, що для чоловіка означає син?
Це продовження роду. Ти хочеш перервати мій рід?
- Алло. - Алло.
Я сумувала.
Юрійю Івановичу, вже ніч на дворі.
Вона поруч із тобою, значить, у тебе все без змін.
Діти - це квіти життя.
Я тебе завалював квітами.
То чому ти не можеш подарувати мені всього одну квіточку?
Мого Іштвена молодшого.
Послухай мене уважно, алкоспамер мій. Я після Великодня йду до лікаря.
Так що, все це твоє ІПСО вже нічого не змінить.
Юрію Івановичу, все не так просто. Я в процесі.
Ой, Сергій, ти в цьому процесі вже шістнадцять років. Ладно.
У мене теж зміни. Я, може, в Німеччину з татом приїду.
Юрію Івановичу, однозначно ні. Цей старий мотлох заважатиме нашій роботі.
Це не мотлох. Це мій батько.
Міша, давай лягай спати.
Господи, дайте мені хоч хвилинку спокою.
Ну, манюсіньку.
Що це? Що це?
Всьо, гаплик мародеру.
Ай!
О, дядя Ярик приїхав.
Оля, Міша, тату, давайте, тягніть його на диван.
- Тихо, тихо, тихо. - Ти не верещи ти, нюня.
- Звільни здобич. - Чого ти скиглиш?
Це капкан на лисицю, а ти баран.
- Чого ти приїхав, бідолашний? - На Пасху.
Побачитись.
Можна водички, будь ласка?
Міша, дуй в нашу кімнату, там в валізі аптечка.
Я не знаю, ти міг подзвонити, га? Або в вікно постукати?
Я хотів сюрприз зробити.
Думаю, тихенько зайду, а зранку потім здивую всіх.
Зайшов тихенько. Я від переляку ледь не народила.
В переносному сенсі. Ну, щоб не то…
Дев'ять років людина жила, нікого не чіпала.
Ні, вони злетілися. Про Пасху згадали.
Набожні.
Слава Україні!
Героям слава!
Слава нації!
Смерть ворогам!
Україна!
Йди вмивайся ти?
Україна.
Вата.
- Дай сюди. - Дякую.
- Всі до Льоху! - Робиться щось.
Де Мишко?
Мишко! Міша!
Міш!
А чого це мені прилетіло?
Це дідова штука.
Господи. Воскресни цього року раніше.
Вибач. Я злякалась. Пішли.
Зустрічаємо гуманітарку із багатого Закарпаття.
- Ням-ням. - Ікра?
Печінка тріски.
Тихо! Що? Тривога?
…допоможе ЗСУ
Дівчаточка, подивіться, що я знайшов.
Пізнаєте? Це ж мій баян, на якому я вчився грати.
На горищі знайшов, прикидаєте?
- Ідіот. - Ну що, ти злякалася?
Я й секунди не думала, що це тривога.
Оля, ти багато її в Ужгороді чула.
Приїжджайте в Закарпаття
Приїжджайте, люди добрі Там у нас нема тривоги
Ні-ні. А ну, давай, припиняємо твій концерт і слухай мене уважно.
Після Великодня ми з Анною їдемо, а ти залишаєшся тут з батьком.
Усім необхідним я вас забезпечу.
Грошенята теж буду підкидати.
Доброго вечора, ми з України. А чого одразу я?
Ярик, а чому би ні? Порти зараз закриті, роботи у тебе нема.
І сім'ї теж.
Дівчат, ви розумієте, що зараз не час для сварок?
В Україні війна. І нам треба об'єднатися.
Або ми всі разом працюємо як команда, або…
Поцілуйте мене в дупу.
На пероні, на люднім пероні
Де розлуки і зустрічі плачу
Та, здається, ніхто їх не бачив
Господи, він ніколи не одружиться.
До побачення.
Піду собаці Капі зіграю. Він мене послухає.
- Михасіо, що у нас за зозуля завелась? - Ярик!
Я, бать, між іншим, допомогти вирішив.
Драбину тобі полагодив, щоб ти на горище вилазив.
А на фіга мені на горище?
На майбутнє, бать.
Хто його знає, як і коли ця війна закінчиться,
і хто потім ще до нас поліз.
Я, між іншим, турбуюсь про найдорожче.
- Про сраку свою? - Про батька, про родину.
Так, іди на фронт і допомагай, захисти родину.
Бать! Бать, я б пішов би на фронт, але в мене ж спина, грижа.
- Яка грижа? - Міжхребетна.
Між другим і третім.
Я тобі зараз сходжу.
Михася. Михасю, злазь, а то буде біда.
Опачки.
Ну як?
Пішли курей нагодуємо, хоч якась з тебе користь.
Я занятий.
Чим ти занятий? Витріщаєшся в свій телефон?
Ракету будую.
Ракету?
Ну-ну.
Гра така. Симулятор.
Ти глянь, хоч з однією людиною він нормально спілкується.
Кажуть, що старе, що мале.
Потім треба зробити пускову установку.
А коли вже зібрано, тоді що?
Тоді треба розрахувати усі параметри запуску, траєкторію,
рахувати потужність тяги, опір повітря.
- Ага, опір повітря треба розрахувати. - Що?
Нічого, це я так, сам собі.
Показуй.
Слухай, а як він з онуком так класно спілкується?
То, може, Михася за ним пригляне, поки він знову у щось не вліз?
А як вони разом кудись влізуть?
Я свого сина знаю, він якщо влізе, то тільки в Інтернет.
Давай спробуємо.
- Мамо, а в нас є Кола? - Коли немає.
- Є пропозиція. - В магазин не піду, краще води вип'ю.
Сина, а ти міг би більше часу проводити з дідом?
А якщо він почне робити щось дивненьке, ти просто нам розкажеш, все?
В принципі, міг би, але не безкоштовно.
- Що скажеш про 100 гривень? - Двісті.
150.
- Тоді за кожен день. - А губа не лусне?
Моя справа запропонувати. Не подобається, йдіть до дяді Ярика.
Ну все, все, добре, здирник.
- Я згодна. - Тоді прошу за сьогодні оплату.
Ну ввечері.
Нічого так не зміцнює ділові відносини, як аванс.
- Правильно, мамо? - О, когось мені це нагадує.
- Не знаєш кого? - Ні.
- На. - Давай.
На.
З цієї миті можете вважати, що дід в мене під ковпаком.
- Привіт, молодь. - Привіт.
Романівно, тобі з того світу не дзвонили?
Сама набирала. Сказали, одразу після тебе чекають.
Дякую за цукерку. Зубів немає, немає чим жувати.
Так це смактулька, якраз для тебе буде нормально.
Іди вже.
Що?
- Очі в тебе красиві. - Слухай, іди куди йшов.
Не вистачало мені ще за розбещення малолітніх сісти.
Ой, Господи.
- Що вам тут як медом помазано? - Від зайчика.
Що? Ні, ну як весна, прямо дуріють усі.
Доброго дня.
Привіт.
Мене шукаєш, шпигун?
Я не шпигун.
Просто гуляв, ловив де зв'язок кращий.
Міцний горішок. Ну що ж, доведеться тебе колоти.
- У сенсі колоти? - У сенсі творчого підходу.
Методи фізичного впливу.
Ти що, дійсно думав, що ти втечеш від діда?
- Діду, я все скажу, не треба. - Давай колись.
Мама з тіткою Олею
наняли мене стежити за тобою, щоб ти дурниць не накоїв.
Яка скукота.
Коротше, план такий.
Мамі і тітці будеш розповідати часткову правду.
Але правду, заздалегідь узгоджену зі мною.
- Зрозумів? - Зрозумів.
Тільки у мене перед ними фінансове зобов'язання.
- Скільки вони тобі платять? - Двісті.
- Даю двісті десять. - Мало.
Що мало? У тебе з математикою як в школі було?
Двісті і двісті десять. Скільки буде?
- Скільки потрібно. - О, так би відразу.
Але я тебе попереджаю, стуканеш на мене тітці чи мамі,
я тебе розстріляю за законом воєнного часу.
- Розстріляєш онука? - Не онука, а зрадника.
Ворога народу. Зрозумів?
Ось тобі гроші.
Біжи до магазину,
купи нам щось перекусити, решту візьми собі як аванс.
Зустрінемося за селом,
біля задніх воріт покинутого заводу.
- Там над воротами череп коня. - Череп коня?
Ми що, в піратському фільмі? Ти знаєш, де магазин?
Дуй, швидко.
Ой.
Ще щось?
- Кава у вас є? - Є.
Тоді один дабл лате-мак'ято.
- Щось таке? - Зрозумів.
Дякую, не треба.
- Чого тобі, голубонько? - Мені пляшку горілочки, тітонько.
І дві кільки в томатному соусі. Ось записка від дідуся.
Цигарку в робочому стані.
Значить так, сестрички мої дорогі, я тут думав, думав і придумав.
Залишаюся.
Батька одного залишати не можна, це зрозуміло.
Ви, жінки, деякі навіть з дітьми
і вам треба бути подалі від війни, це теж зрозуміло.
А я мужик. Не сьогодні-завтра мені повістку вручать
і тю-тю на фронт.
Так.
Ну шо так, треба якось це діло вирішати.
- Як? - Ну, як?
Або білий білет, або п'ять тисяч доларів.
В грошовому еквіваленті.
Я довідався.
- А ти не охренів, дружочок? - У мене таких грошей немає.
Ні так ні.
Мене заберуть на фронт.
Ти поїдеш в Німеччину. В тебе, як завжди, проблеми по бізнесу.
А батько шо? Батько залишиться один.
Звісно, звісно.
Так, Ань, пішли поможеш мені.
Мене біля матері похороните.
Пам'ятника там пафосного не треба. Просто…
Просто напишете «Світя другим, згораю сам».
Це точно череп. Треш.
Давай заходь.
Куди? Там же радіація.
Ти або заходь, або повертай завдаток.
Діду, ну тут же небезпечно.
Не дарма люди стільки знаків почепили.
Я Союз пережив.
Чорнобиль і дві революції, і кацапське вторгнення.
Ти що гадаєш, мене радіація візьме?
Та і затримався я, Михасю, на цьому світі.
Бачив би ти свою хнюпавку.
Та я всі ті таблички повісив, щоб сюди з села ніхто не шастав.
Там у мене таке місце.
Мрія будь-якого пацана.
- Ну як? - Не вражений.
Варто було б коня вбивати, щоб сюди ніхто не лазив.
Що?
Ну а зараз? Не вражений він, пісюн малий…
Ось, дивись.
Дивись.
- Ну і шо це? - Це місце нашої сили.
Звідси почнеться перемога. Тут Кощеєва смерть.
Оце вінтаж.
А ну, притиснись до нього, діду. Ти не у кадрі.
Ти що, знімаєш? Не можна. Це секретний об'єкт.
Та бачу, бачу.
Пульт запуску ракетного залізничного комплексу з потягу №0,
який стояв на чергуванні з 1987 до 1994 року.
Оце жир.
- Там все так написано? - Інтернет-допомога, діду.
- Ласкаво просимо у майбутнє. - А дай мені той телефон.
Віддай, я тобі кажу, віддай.
Михасю. Зітри все. Місія ще не закінчена.
Ти загубиш мій план.
Сам винен.
Похвалився кому?
Малолітньому зраднику.
Похвалився.
Діду, ти що думаєш, я мамі розповім?
Та за кого ти мене маєш?
У нас з тобою товарно-грошові відносини.
Нікому?
За 300 я могила.
Ну що там, обід скоро? Жерти хочу, що капець.
Ого! А що це у нас тут за конвертаційний центр?
Беру тебе у лізінг.
- Довічно. - Га?
А я, цей… передумав.
- Ну як хочеш. - Ладно, ладно, я жартую.
До речі, правильно робите. Все-таки не для себе стараємось, правильно?
- Все для батька. - Розумничка.
О, який син, золото.
Не перераховую, довіряю.
А, краще на вулиці, не в хаті…
Совку прийшов каюк, ядерку у нас відібрали,
потяги порізали на метал,
але дещо у мене в цеху лишилося.
Найцінніше.
- У тебе є ядерна ракета? - Ні, ракети в мене немає.
Але є пускова і пульт.
- Ага. - Що, ага?
Пульт це ж мозок, він все розраховує сам.
Задаєш координати, нажимаєш кнопку - і хірась!
І з того боку з путіна тільки попіл димітиме.
Без ракети попелу не буде.
Ти костюм гівна з собою привіз, чи тут купив?
Якщо тебе моя думка не цікавить, нафіга ти мені це все розповідаєш?
Тому що ти зараз вуха.
Я півтора року виношував цей творчий задум.
Мене розпирає.
Ти мені платиш за мовчання. Вуха в меню не входять.
Михайло, ти що, образився?
Та я пожартував. Сідай.
Я чому тут перед тобою стрибаю?
Тому що довіра - це запорука здорових відносин
начальника і підлеглих.
Вибач, я не так сказав.
Партнера з партнером.
Згоден?
Добро пожалувати до аерокосмічного клубу, партнере.
Ти, Михасику, зараз робиш перші кроки по стопах свого батька.
Земля йому пухом.
У сенсі земля пухом?
Так. Незручна ситуація, звичайно, вийшла.
А що, мама тобі до сих пір нічого не сказала?
- Про що? - Ну, що татко твій, герой, красень,
загинув, коли випробовував новий літак?
Ти серйозно? Ти що, маленький?
Ці казки дітям розповідають,
коли не хочуть говорити правду про батька алкаша.
- В тебе татко - алкаш? - Мій батько - поважна людина.
Директор лабораторії, в якій мама працювала.
Але у нього інша сім'я.
Ми до нього в Німеччину поїдемо.
Господи.
І довго ти мені ще брехати збиралася?
Про що саме?
А про твого льотчика, випробувача.
Тобі що? Яка різниця?
Якби я знав, що він ніякий не льотчик-випробувач,
а професор, ще й одружений.
Що б ти зробив, тату?
Ти б мене вигнав ще раніше з дому, коли я завагітніла?
А може б, я дав пораду, допоміг?
Боже, тату, звідки?
Настанови були, накази були, вказівки були.
Порад я від тебе не пригадую.
Хто тобі порадив до медичного вступити?
Мама.
Мама? А хто влаштовував все?
Я. Так, як ти хотіла.
Я хотіла бути педіатром, а не фельдшером.
А ти взяв, відвіз мене від дому за тисячу кілометрів,
кинув, як те цуценя в воду,
сказав, «греби дочка сама», от я і гребу сама досі.
- Це моя майка. - Твоя.
- Я хотів як найкраще. - Ти мене спитав, що для мене краще?
Ні, ти зробив так, як ти хотів. Розумієш?
А всяка думка, яка хоч якось відрізняється від твоєї, вона неправильна апріорі, так?
Ні, не так.
От. Я про це і кажу.
Аня,
ти невдячна.
Дякую тобі, тату.
Дякую тобі за все, що ти зробив.
Тільки тепер про мене не переймайся.
Я сама про себе подбаю, а ти про себе подбай.
Або дай нам це зробити.
Міша! За мною.
Сину, іди-но сюди!
- Де рапорт? - Що?
Де ви вчора з дідом ходили?
До церкви.
Не зрозуміла, нащо?
Він останній раз в церкві був, коли його хрестили.
Свічки ставив.
Весь день?
Багато свічок.
Тихо.
- Спокійно, Аня, спокійно. - Тату!
- На потримай. - Тату!
- Тату!
Що це стало?
Блохи.
Так, ми в курсі, де ти вчора був.
В курсі?
Тату, ти чого до церкви ходив? Ти ж хворий.
- Не до церкви, до лікаря треба ходити. - Чи ти був вже?
- Яка у тебе стадія? - Так, ну, прикрили піддувало.
В церкві був. Свічки ставив.
За здравіє, та за упокій.
За здравіє Залужного, за упокой…
Самі знаєте, кого.
А де наша крива качечка?
Ось.
- Це що? - Це невеличкий донат.
П'ять тисяч доларів.
Ну, для нашої армії.
Зрозуміло.
- А натомість? - А натомість армія про мене забуде.
Ну, в вашій особі.
Розумієте, у мене міжхребетна грижа,
астигматизм,
меніск там взагалі повністю стертий.
Я не боєць.
- Тягар. - Зрозуміло.
Ти от що, ти посидь поки тут, а я збігаю.
В одне місце. Треба ж порішати наші питання.
- Ну, і щоб все чикі-пікі було. - Так.
Привіт, мамуличко.
Вибач мені, будь ласка, що я так довго не приходила.
Все кудись бігла,
все кудись поспішала,
ніколи було
і прибігти.
Нічого не лишилось, мамо.
Тільки Мішутка в мене лишився.
Він в мене такий дорослий став, Господи, прости.
Скоро теж побіжить по своїх справах.
І залишусь я сама.
І нікому мене буде пожаліти, як ти це робила.
І так втомилась, мамо.
Ну, втомилась, то сядь.
Відпочинь.
Я не хотіла перебивати.
Оля, ти не хотіла перебивати, але ти перебила.
І в цьому вся ти.
Знаєш, скільки б ти тут стояла, нюні оці розпускала?
- Ти вже прибрала? - Ні.
Ой, глянь.
Зараза. Забула воду для квітів.
Колонка там.
Ну ти ж знаєш де.
Зганяй.
Мамося, ну як ти там?
Приглядаєш за нами?
Я знаю, що приглядаєш.
Ти завжди все про нас знала.
Не то, що тату.
Він нічого не знає, нічого не помічає, хоча і тут.
Мамо,
я прийняла одне рішення.
Я знаю, що ти була б проти.
Але, як ти там про мене казала? Що в лоба, що по лобі.
Так все і лишилося.
Ти б мене зрозуміла. Як і завжди мене розуміла.
А ти теж любиш з фотографіями поговорити, так?
Значить, доки вона тобі не відповідає, це нормально.
Скажи?
Дай поставлю.
Ага.
А гарно, що ми з тобою барвінок посадили.
- Дуже добре, що ми з тобою посадили. - Чистенько, так акуратненько. Ну пішли.
Стривай.
- О. - Давай пом'янемо. Мамина наливка.
- Звідки? - Вона вміла від тата ховати.
Ми ще не одну знайдемо.
- Ні-ні, я не хочу. - Як це ти не хочеш?
- Я не хочу. - Ти пожалкуєш.
Це 20 років витримки.
Це вінтаж.
Побережися, може вона отруєна.
- Смакота. - Добреньке?
- Так. - Ні, я не хочу. Ні, я не хочу.
Оля, ти часом не вагітна?
Чого це? Що це за маячня?
Оля, ти вагітна?
А ось, як то кажуть, і ми.
- Ми ж недовго. - Ні, нормально.
Це наш головний бухгалтер, Карина Семенюк.
- Добрий день. - Добрий.
- А навіщо нам бухгалтер? - Ну, як навіщо?
Ну, по-перше, щоб було все чікі-пікі,
а по-друге, свідок.
Карина Семенівно, ось цей патріотично налаштований юнак
хоче пожертвувати своїх кровних п'ять тисяч доларів на бронежилети
для наших пацанів.
- Да? - Да.
Ми можемо це провести через нашу бухгалтерію?
- Щоб до нас не було питань. - Звісно.
Я тут все оформила.
Будь ласка, розпишіться. Ось тут і ось тут.
Мені здається, ви мене трішки неправильно зрозуміли.
Та ні, Ярославе, ми правильно зрозуміли.
Потім я тобі поясню дещо, щоб ти все правильно зрозумів.
Підписуй.
Молодець. От на таких, як ти, тримається наша армія.
Може, хоч половину повернете?
Як це ти собі уявляєш, Ярослава?
То я піду?
Підеш.
Обов'язково підеш.
Ти вчинив щедро, і я тобі віддячу.
Ти що більше любиш: море чи ліс?
Та…
Я маю на увазі Запорізький напрямок чи Сумський?
Ярослав, жартую.
Немає в тебе вибору. Донецькі степи.
До речі, хочеш, ми про твій шляхетний вчинок
напишемо на сайті Міністерства оборони?
- Та не треба. - Оце правильно.
Скромність прикрашає.
Дуй на медкомісію.
Направо!
Громадяни призовники,
під час повітряної тривоги
цивільним знаходитись на території військкомату суворо забороняється.
Будь ласка, звільніть приміщення.
Так.
- Добре. - Що добре?
Що не шарахнули добре.
А тепер ми перевіримо, чи правильно я визначив фазу.
- Раз, два… - Три!
Так. Десь є виток.
- А хіба струм може витікати? - А як же?
Так, партнере, я думаю, що ми сьогодні не встигнемо агрегат підключити,
так що, мабуть, дуй до магазину,
купи щось перекусити, а я пошукаю де той виток.
І горілки не забудь купити.
Зайве пальне, воно, знаєш, не завадить.
Ти тільки без мене нічого тут не витвори,
бо я за тебе перед усією сім'єю відповідаю.
Не стихуйкай, все буде чикі-пікі.
Давай. Обіцяю.
Ну от куди народжувати, а?
Ще й війна. Та я вже не дівчонка.
- А що, як я помру? - Оля, ми всі помремо.
Тільки нащо жити, якщо нема для кого?
Руку.
Боже.
Я не знаю, на ранніх термінах навіть корисно.
На ранніх термінах? Оля, що-що, до вагітності ти вже звикла.
Якби за мене хоч хтось вирішив, а?
А ти пам'ятаєш, як я до тебе прибігла?
Без попередження, в соплях, в сльозах.
Просила тебе, щоб ти вирішила, чи мені Михасика залишати.
Пам'ятаєш, що ти мені сказала?
- Не пам'ятаю. - Сама.
Правда.
Ти вже доросла дилда.
- Спасибі тобі. - Сарказм?
Ні.
Якби, Оля, ти мені тоді сказала, щоб я аборт робила, я б зробила.
І не було б у мене Михасика.
А не було б Михасика, не було б і мене.
Так що за поради, які інколи не потрібні.
Скажи ти мені, чого ти така противна, а?
Господи.
Ну, чого ти мені частіше не дзвонила?
А ти?
Ну, ти ж молодшенька.
- Слава Україні! - Героям слава!
Готівка є?
А без готівки ніяк?
Ні, без готівки ніяк. Сьогодні термінал не працює, вибач.
Він нас не впізнав.
Ну, Соплі ми.
Ну, дядька Юрка сини.
Ти норм?
- Я так. - А от брати мої не норм.
- Це твої брати? - Троюрідні.
Знайомся, Костя, Тьома.
- Привіт. - Я тебе знаю. Ти Даша Тихоплав.
- Чемпіонка з кікбоксингу. - Ну, вважатиму це автографом, лади.
Що поробиш? Війна. Усі на нервах.
Ось вам компенсація.
Тебе підкинути?
- Вибач, більше не буду. - Що не будеш?
- Батарея сіла. - А?
Там за рогом діда дім.
Я вже приїхав.
Тоді я пішла.
Давай я тебе проведу.
Обійдусь.
- Я Міша, до речі. - Знаю я, хто ти.
Онук Забіяки. Шизика.
Пока.
Смачного.
Криївку копатимеш?
Я тебе попереджаю, я тобі пересидіти не дам.
Та ні, бать.
Самогонку хочу відкопати, яку ти мені на весілля закопав.
Алкоголізм не вихід, а втеча від реальності.
Господи, який ти нудний.
Весілля може і не бути.
То я собі на проводи.
Що ти мелеш?
Все, бать. Годен.
Солдата Забіяку Ярослава Івановича мобілізовано. Дівчата!
Ви дома?
Оголошується збір на теплік, бронік і спецтранспорт.
Прийди-но сюди.
Серйозно? Грйобані часи.
Гребана епоха перемін. Коли?
Після Великодня, бать.
Так що встигнемо цей, розговітися.
Куди це ти зібрався після Великодня?
Куди-куди, Батьківщині борг віддавати.
Я перепрошую.
- Ти ж йшов до військомата з грижею. - Ну так.
Годний, обмежено. Ну, військовий час.
Ярік, у тебе було п'ять тисяч причин
для того, щоб бути негодним будь-який час,
все життя.
Ну так. Були та сплели.
В мене совість не дозволила ними скористатися.
А батька залишати одного у тебе совість дозволила?
Чуєш, що кажуть?
А якщо ці здорові закінчаться, що потім?
Здаватися?
Та ми так і країну просрем. Правильно, бать, я говорю?
Повістку покажи.
Що?
Ну, повістку, бігунок, приписне.
Що тобі там видали?
А, так, зараз.
Зараз. Десь, мабуть, посіяв.
Назад!
От я ніколи тебе не бив. А шкода.
Пішов геть.
Геть пішов.
Мені боягуз в хаті не потрібен.
Ти що робиш? Ти що, його реально на війну женеш?
Як ти людям будеш в очі дивитись?
Буде.
У нашого ж Івана Андрійовича тих дітей, о!
Цілих троє, запасні є.
Ти біжи, подивися в очі своєму найкращому другу Богдану,
який вдруге після поранення на фронт іде.
От.
- Уб'ють мене тоді. - От як уб'ють, от тоді!
Тихо, Аня. Все, тихо.
Молодець, тато. Молодець.
Та йди в сраку.
Ярик, ну куди ти? Чекай, Ярик!
- Ну? - О!
О, шо?
- Де? - Шо де?
- Де? - А, забув.
Я зараз.
Діду, а що ми тут робимо?
Ну дивись, пускову ми з тобою налагодили? Налагодили.
Пульт в нормі, а паливо я випробував.
Коли?
Коли? По блокпосту. Коли.
Просто треба відкоригувати норму витрати і вогонь.
Так що ще треба?
Побудувати ракету?
Січеш. Але будувати ніхто нічого не буде, тому що все збудовано до нас.
Мейд ін, імперія зла.
СРСР.
Так воно ж пам'ятник.
Це яйце з голкою.
Наша крашенка.
Смерть Кощія.
Ігорю Івановичу, загалом інформую вас.
Я знайшов лабораторію, де ми зможемо спокійно продовжувати нашу роботу.
- Вона не велика, але нам цього вистачить. - Я не приїду.
Що, перепрошую? Погано чути?
Заманало все!
Так чутно?
Бути Ігорем, бляха, Іваничем і проводити твої експерименти
по готелях і підсобках.
Чути постійно твоє оце «ось-ось» і «вже скоро».
Обслуговувати тебе і твої потреби по розкладу твоєму.
Іди нахер! Сергійко! Чув?
Так, я вас чую, Ігорю Івановичу.
Іди нахер!
Алло?
Якщо ми його вкрадемо, це вандалізм.
А ніхто красти не буде.
Ми його з декомуніздимо.
- Михасю? - Класний план. Потім розкажеш.
Ой, котяра.
Ну, нічого, я якось сам справлюсь.
Поможіть!
Ей! Поможіть, чуєш?
Поможіть!
Зая! Зая!
- Чуєш, без паніки! - Гей!
Зараз все зробимо!
Гей! Допоможіть!
О! Що це?
Аня, що мені попало так. Чистий четвер наче вчора був.
Я сітки ставила і заплуталася.
Там ноги.
Розумію, зараз.
- Тримайся. - Ага.
Ось і все.
- Сил нема. - Поняв.
Давайте, я допоможу. Тримайся.
У мене ноги німіють.
Ой, давайте.
О! Це, до речі, гіпотермія.
Друга стадія. Динамічна.
Нам на заняттях розказували.
Ти такий молодець.
А потім іде сопорозна. І коматозна.
Далі вже смерть.
Можете мені це все хоч на березі розповісти?
Ой, звичайно. Давайте.
Тут поблизу наша теплуха.
Там буржуйка, тепло.
Туди поїдемо.
- А мені треба сухий одяг. - Там все є.
Здорово, Білочко.
Твою… чорту.
Тебе стукати вчили?
Ні-ні-ні. Вождя, не прибирай.
Саме про це я хотів з тобою поговорити.
Ти декомунізацією в селі, так би мовити, в повному обсязі провів.
Ну так, а що?
Леніна знесли? Знесли.
Жовтнева зараз яка, Квітнева? Так.
Зою Космодем'я́нську на Марію Заньковецьку.
Наче б то все. А що?
А пам'ятник "аналогов нєту" в центрі села?
Які це "аналогов нєту"?
А які її запускають
з ворожої території по наших містах і селах?
Це зброя геноциду?
Андрійович, ну скажи мені отак.
Тобі що, робити ніхєр, а?
Паска на носі.
До речі, хрін натер.
Яйця покрасив.
Ти не будеш зносити цей антиукраїнський символ?
Ні.
Ну зрозумій, в мене справ вистачає.
Війна на дворі.
Мені біженців треба приймати, розселяти, годувати.
Так це горішки для біженців?
Та це в паску.
Ну я дружині допомагаю. Розумієш?
Ось. Будь ласка, тримайте. Випийте.
Має стати тепліше.
А це що за чай?
Коньяк.
Мій улюблений сорт чаю.
Так і що ви робили біля річки, Аню?
Я вирішила втопиться.
А потім невід закинути до моря, раптом золота рибка попадеться.
І що ви хотіли загадати?
Я ж кажу, втопиться.
Швидко і без думок.
Сильніше. Що так слабо?
Гарно.
Безлюдно.
Прямо локація з подкасту про «Тру Крайм».
Ти точно не маніяк?
А маніяк зізнався би, що він маніяк?
Це взагалі задумалось як пікнік.
Пікнік - це їжа на природі.
Ти милий.
Правда?
Ну порівняно з іншими аборигенами-вербівкою.
Так.
А знаєте, я хоч і не золота рибка,
але одне бажання можу виконати.
При чому трічі.
А ви сміливий.
Дав чашку чаю і біжав в атаку?
Ой.
Ні, ви неправильно зрозуміли.
Що я… просто хотів запропонувати скинути напругу, от і все.
Просто постріляти з трьох видів зброї.
У мене є тут ТТ, АК і РПК.
- Ось… - Ей, Віталій.
Хто ти, там?
Далі я нічого не пойняла.
І взагалі я пацифістка.
Мій клуб.
Ні води.
Поцілуй мене.
- Серйозно? - Я з трьох років на тренуваннях.
Їжа за розкладом, сон за розкладом, уроки за розкладом. Прикинь.
У всіх війна, а в мене перепочинок. Можливість пожити.
Соромно цьому радіти?
Так це просто МіГ злетів.
Йди, йди.
Тихо.
Тихенько, тихенько.
- Тобі погано? - Не влучить в мене.
Поки знову.
- Ой! - Боляче, боляче?
Ні. Нічого страшного.
Відбій повітряної тривоги.
Іванцю,
якщо ти читаєш це, то операція пройшла не дуже добре, вибач.
Я боролася як могла.
Але, мабуть, у Господа були на мене інші плани.
Я знаю що тобі буде тяжко.
Тобі знадобиться час.
Але в тебе є Ольоня, Анютка та Ярик.
Вони найкращі ліки від болю.
Вони наше повітря, наше сонце, наше життя.
Вони наше все.
Піклуйся про них і вони відплатять тим же.
Разом ви упораєтеся з усім.
Коли у нас з'являться онуки, розкажи їм, що я їх вже люблю.
І я б хотіла бути поряд, щоб побачити їх.
Ти будеш щасливий,
і я посміхатимуся разом з тобою у всі важливі моменти їхнього життя.
Бо я буду з вами, завжди.
З любов'ю,
ваша…
мама.
Бачиш?
Ну, Забіяка.
Ну, чорт'яка.
- А як це ти життя віддав? - Ну…
Кому?
Народові.
- Ну… - Що?
- Все. - Ти не казав нічого купувати.
Так, а що тоді все?
Ракету декомунізував.
- Круто! - Тс-с.
Ти знаєш, я налив би тобі чарку, але горілка…
То отрута. Їж.
Так.
Я лушпиння наварила.
Можна яйця красити.
А що це ти? Під кінець рішила загніздитися?
Остаточно закриваю батьківські питання.
В сенсі?
- Ти залишаєшся, а як же Німеччина? - Німеччина має своє життя,
я хочу мати своє.
Вибач, що запізнився.
Ти написала 15 хвилин тому.
Ну все.
Моя відпустка закінчилась.
Батьки влаштували мені тренування в Іспанії.
Ясно.
Не хотіла їхати не попрощавшись, попросила їх зачекати.
- Ясно. - Що ясно?
Я не хочу, щоб ти їхала.
Батьки вважають, що там мені буде безпечніше.
І це переживемо.
Мене вже батьки чекають.
Не проводжай мене.
Війна не назавжди.
Вона скоро закінчиться.
Я знаю.
Дідусь!
За тобою що, босяки гнались?
Дідусь.
Давай війну закінчувати.
На.
Пиши тут: «Від Забіяки».
Ніхто сто років квіти не дарував.
Дякую.
- Я думав, ми гуляти підемо. - Ніколи гуляти.
Подобається це мені у тобі.
Діловий підхід, легкі спілкування.
- Я взагалі жінка-свято. - Це так.
Знаєш, тяжко будувати плани на щастя під час війни.
Але мій план такий.
Я, значить, тебе з батьками познайомлю.
Ти їм точно сподобаєшся.
Ми одружимось. Мишка, я всиновлю.
Я військовий, в мене є пільги. Ми кредит на квартиру візьмемо.
Будемо жити разом.
Я піду холодець розливати.
Щось не так сказав?
Ти знаєш, я за чужими планами дожила до 35.
Досить. Тепер я буду сама вирішувати.
Господи, у тебе будинок аж пританцьовує, так тебе розпирає.
Кажи вже.
Що таке?
Я не підслуховувала.
Я випадково почула.
Завжди.
Бо ти дурна.
- Що? - Так.
Красивий, молодий. Ще й військовий.
Заміж тебе кличе.
З причепом, під сраку років. Тебе ж часто заміж кличуть?
- Що я дурна, то ти сестра дурної. - Не забувай.
Я що не знаю, що це, може, останній шанс.
Ні, чекай.
Чого я вирішила, що це шанс?
Взагалі, оргазм не привід виходити заміж.
Ох ти балувана, Ганно.
Ще й який привід. Ох…
Ой, яка ти дурна, Оля.
Що я такого сказала?
Часто в твоє життя приходить оргазм.
От в моє, як новий рік.
Ти знаєш, скількох ритуалів мені треба дотриматися,
щоб зі своїм чоловіком зайнятися коханням?
Мені треба свекра з свекрухою відправити на дачу.
Собаку замкнути в гардеробі.
Зустріч зранку перенести на пізніше.
Потім мені треба на вечір не переїсти, щоб чоловік не напився.
Покласти поруч з ліжком пігулку від тиску.
І все одно буде рулєтка.
П'ятдесят на п'ятдесят.
А ти кажеш, не привід.
Я вибачаюсь.
Хрін куди ставити?
Там. Туди. Там.
То я піду?
- Угу. - Так.
- Іди. - Угу.
Оля.
Починаємо тестування системи запуску двигуна
балістичної ракети «Крашенка-1».
- Готовий? - Діду, а воно точно не рване?
Та ні, я паливо на мінімальну заправив.
Буде невеличкий пшик, і все. Головне - перевірити систему.
- Щось я стримаюся. - Відставити стримаюсь!
Приготуватись до тестування.
Готовий?
- Живлення? - Є живлення.
Є живлення, так.
- Азимут? - Встановлено.
- Координати? - Прокладено.
Ну, з Богом.
Контакт?
- Нема контакту. - Немає.
- Контакт? - Немає.
Контакт, трясця твою мати…
Кінець.
Що? Слабак!
Що ти здаєшся на самому старті?
Чекай на мене тут. Я зараз.
Дідусь, треба вимкнути живлення.
Ніхто нічого вимикати не буде. Іди на місце, та чекай моєї команди.
- Діду! - Бігом!
Га?
- Нічого не працює. - Нічого не працює.
А тепер?
- Ні. - А зараз?
Діду! Ти живий?
Діду!
Є! Контакт!
Мікросхема згоріла.
А зараз знайти нові деталі буде дуже важко.
Знайдемо.
Або запустимо ракету пізніше. Час є.
Це в тебе час повно, Михасю.
А я не сьогодні-завтра вріжу дуба.
Діду, давай не сьогодні, будь ласка.
Ти поранений.
Ще б трохи був би Іван Волдан.
Хто?
Максимальної прожарки.
А якийсь ти дивний, Михасю.
Але так, ти не сцикулькай. Все буде чікі-пікі.
- Я більше туди не полізу з викруткою. - Діду, ти крейзі.
- Це комплімент? - Звичайно.
- Дякую. - А що ми вдома скажемо?
Ну, про це.
А ми нічого казати не будемо.
Акуратно зайдемо городом.
Я спущуся в погріб, там у мене перевдягачка.
Перевдягнуся, пику вмию, і ніхто не помітить.
Все вірно? Пішли.
Міша!
Мама!
Ти де був?
- Гуляв. - Гуляв?
А дід де?
Ми разом прийшли, а потім я пішов погуляти.
Дивно. Я його давно не бачила.
Гляньте на нього.
Гляньте, люди, на цього артиста погорілого театру.
Ось.
Це не до добра, я вам кажу. Зараз вони приїдуть.
А ніхто нікуди не приїде. Я тобі кажу, що ми з Мишком.
Тату, мовчи.
Я прошу тебе, мовчи. Твою версію я вже почула.
Давай Михайло, розповідай.
Ми з дідом палили багаття.
- Ну все? - Так.
Перехресний допит завершено. Алібі провалено.
- Безстроковий домашній арешт. - Обом.
Зараз.
Безстроковий. Зараз. Так.
- А ну стій! - Мишко, картоплі забери в хату.
- Ану давай, розповідай. - Що розповідати?
- Дід усе, мабуть, розповів? - Розповів.
Про статичну напругу.
Про синтетичну сорочку. І ми повинні повірити в цю маячню.
Мішо, розповідай давай.
Це дуже серйозно.
Ти розумієш, що після того, як вибухнув блокпост,
дідуся можуть посадити до в'язниці.
- По-справжньому. - Та нехай посадять.
- Що? - Це на краще.
Краще ніщо.
- Краще за смерть. - Яку? Що?
Ми збудували балістичну ракету.
- Ракету? - Так.
- І що? - «Крашенка-1».
Дід хоче стріляти нею по Кремлю.
Але вона несправна.
Він може загинути.
- Ідіот. - Тихо.
Стій. Це не має сенсу.
Горбатого могила виправить.
Де вона стоїть?
- Де вона стоїть? - Михайле!
О, Козаностра молодший.
І що ти? Вже в город.
- І паски не дочекайся. - Ну що, відпочив трохи в баті.
Треба їхати.
- Діла, діла. - Ти бач, який діловий.
І що, не попрощаєшся?
Ох, Валюха.
То як була в школі, така і осталась. Маринкевичка…
Та не зі мною, дурне.
З другом своїм, Богданом.
Він завтра назад йде. На нуль.
Сьогодні проводи.
А, точно.
То б ти зайшов.
Може більше не побачитесь.
Ось воно.
- «Крашенка-1». - А чому Крашенка?
Дід сказав, що вона прилетить прямо в лоб пуйлу.
Мишко.
Крашенка.
Так.
Це що таке? Пульт управління?
Це ми встановили правильний код, амплітуди і траєкторію.
Боже, як це все цікаво.
Правильний код.
Амплітуда.
Траєкторія.
Мені здається, що треба трошечки його підкоригувати.
Стояти!
Іди сюди!
Не смій!
Півтора року я болтик до болтика,
гаєчка до гаєчки, все це збирав.
Це…
- Це справа мого всього життя. - Усі твої дурощі
були справою твого життя.
Тільки твого життя не було.
Ти ж помреш, тато. А ми…
Ну, невже тобі на нас просто начхати?
- Ви нічого не знаєте! - Так, звичайно, ми нічого не знаємо.
Ми раніше не знали тому, що ми були малі. Потім ми не знали того, що ми були молоді.
Тепер ми не знаємо того, що ми дурні?
Мама…
Все своє життя поклала на твої оці винаходи.
Я все це робив заради вас.
І мама б схвалила.
Ти що, не розумієш нічого?
Нам це не потрібно.
Нам потрібен батько.
Хоча б трошечки. Хоча б ненадовго.
Поряд. Живий.
Діду.
Тут пуйло сам скоро помре. Ось побачиш.
Михайло, хоч ти мене не зраджуй.
Ти мені потрібен, діду.
Ніфіга…
Ні хера…
Я їх всіх, всіх їх зітру, з лиця землі зітру!
Добре.
Олінька.
- Ні, добре, добре. - Ти куди, Олінька?
Будемо разом.
Ти чого? Ти куди?
Давай, заводь свою шарманку.
Давай, тату.
Давай, згоримо всі разом.
Михайло.
Мишко.
Отак. Тільки акуратно.
Кінець кінцем.
Ми - сім'я.
Отака, від малого до велика. Давай.
Ну що ти дивишся? Пали!
Мене, Аню, Мішу, твого народженого онука.
Я вагітна, тату.
Все.
Проект закритий.
Ярик. Братику!
Бодя!
Братан!
Добре, що прийшов.
А, я не зрозумів, ти що з сумками, я що запізнився?
А ти зараз запізнишся.
Я рожу прямо тут, в присядку.
Лєнка, ти що, вагітна?
А з чого ти взяв? Це так,
чайний гриб забродив, от мене й роздуло. Ярик, з дороги.
- А що ти робиш? - Везу тебе до пологового будинку.
Я норма.
Знаєш, ми з Софією до районної поспішаємо.
- Хто така Софійка? - Це дочка твоя майбутня.
Не біси мене.
- Що знову? - По-моєму…
Тихо, тихо, дихай.
- Дихай, дихай. - Не дихай.
Так, ну що там, молода сім'я? Ми збираємося рожати?
Чи будемо так і стояти? Давайте бігом в машину.
Допомогай.
Відчиняй мені двері.
Не там відчиняй.
Не так відчиняй.
Ой, ой, ой.
Ой, ой. Ну ти допоможеш?
- Мамо, я готовий. - Іди сюди.
Що ти готовий, якщо ти не готовий.
Опа.
Так, що сталося?
Точно не підеш?
Точно.
Щось тиск скаканув.
Для мене ці розмови вже просто так не проходять.
Від білочки?
Пробачте мене.
Та вже, тату.
Ну що ти стільки вибачаєшся, наче прощаєшся?
Так, ідіть. А то у нас батюшка молодий, поспішайло.
Походу розговляється.
Так що до кінця церемонії може не дотягти.
Добре, пішли.
Ми скоренько.
Залишитися в лікарні не дозволили.
Це мінус.
Зате ми маємо час догуляти. Це плюс.
За мого первістка.
Тараса.
Почекай, якого Тараса? Була ж Соня.
- Чи у вас там двійня? - Ми УЗД не робили.
Лєнка впевнена, що донька.
А я тут знаю, що Тарас.
Слухай, а тобі, ну, за законом, відстрочка не дозволена?
За законом дозволена, по совісті - ні.
Пацани чекають на мене.
Не представляю, як там Лєнці.
- Це ж якщо, ну, не дай Бог. - Чого?
- Ти мене що, хорониш? - Та ні, ти що.
Просто, ну, переживаю за молоду сім'ю.
Ти веселіше.
Ніхто не житиме вічно.
А якщо мене не стане, то я знаю, за що.
За будинок.
За стару яблуню на подвір'ї.
За матір.
За матір моїх дітей.
За те, щоб Тарік чи Софійка були вільними.
Щоб їхнього життя не зруйнувала ця братська любов.
Ти це, якщо там,
ну, якась допомога від мене потрібна, то ти звертайся.
Я ж казав, що я волонтер.
Якщо там бронік, тєплік, чи ще щось, то все дістанемо.
І,
взагалі, пиши, не соромся.
Бодя…
Тихо, тихо, тихо…
Христос воскрес!
Воістину воскрес!
Христос воскрес!
Воістину воскрес!
Христос воскрес!
Воістину воскрес!
Тривога є? Шахеди, ракети?
На мапі чисто.
Господи.
Мишко!
Тату.
Господи.
Давай, стій!
- Дівчата, стійте, стійте, туди не можна. - Там тато!
- Там тато… - Не можна туди, там пожежа.
Юра, там наш тато, нам треба його знайти.
Я прошу тебе, Юра.
Догорить, пошукаємо, співчуваю.
Що ти говориш?
Боже, що ти говориш?
Ну, я ж казав.
Я ж наказував вам, заберіть його звідси.
Він же казав, проект закрито.
Віталій, відвези їх додому.
- Давайте в машину. - В яку машину, Віталій?
- Бігом в машину. - В яку машину, Віталій?
Куди ж ти пішов, тату?
А як же ми?
Ну-ну, він не пішов.
Він тут, з нами.
Я знаю.
А де хрін, ти випадково не знаєш?
Що тут за холодне без хрону?
- Тату? - Тату?
- Ти що, воскрес? - Воістину воскрес.
Господи, тату!
Ну що ви тут мені, буревій «Катріну» зробили?
А що з ракетою?
- Що з ракетою? - Усе горить.
Я не знаю. Вона там не була.
А картуз твій?
Так, все.
Мальчики, дівчатки, позакривали краники, відкрили кагор.
Бо дуже хочеться розговітися.
Ми свячене в машині забули.
От.
- Давай. Ну, ну… - Ой, господи.
Пасха без кагору.
Це як ГУР без Буданова.
Доведеться "ензе" розпотрошити.
Ой, Господи.
Освячене в машині забули.
- Ага. - Я поставлю?
- Новини бачили вже? - Ні.
Ходіть, покажу.
Зараз. Ось.
Російські ресурси повідомляють, що кілька хвилин тому
стався вибух в Московському Кремлі.
За попередніми даними, стався він в результаті прильоту ракети.
Звідки була запущена ракета і тип ракети поки не встановлено.
Але на кадрах з місця вибуху можна побачити фрагмент,
на якому написано «Від Івана Забіяки»…
- Кремлі?! - Так!
Виходить, ваш батько загинув героєм.
А інакше й бути не могло.
Господи боже!
Ось вам…
Живий!
Так, ну, ти задовбав мене вже так називати.
Живий! Живий!…
Треба сказати хлопцям, щоб перестали вас там в коробочку збирати.
Так, давайте всі до великоднього столу вже, врешті-решт.
Візьму стільчик, піду…
Опа-па-па-па. Ось так.
- Тату! - Так, давай!
- Ні, мені не можна. - Можна…
Не можна, не можна.
Тоді сідай вже.
Так.
- Ого. - А це…
Так, ну, Христос воскрес, воскресне і Україна.
А що це з прапором не так, а?
Так, давайте всі онуки, діти, потенційний зять,
прости Господи, давайте всі до прапора.
Давайте, давайте.
Я сподіваюсь, що в мене онуки ще будуть.
Ой, тату, думаю, що світ одненького Забіяку витримає.
Забіячку.
Дівчинка буде.
А як ти знаєш?
Ну, пам'ятаю маму, коли вона вагітна тобою була.
Ти її копія.
- Правда? - Угу.
- Назвемо Марічка. На честь мами. - Так.
Ой, зятьок, ну досить милуватись там вже.
До урочистого підняття прапора шикуйся.
Ну?
Михасику, піднімай прапор.
Давай.
Ще не вмерла Україна
Ні слава, ні воля!