Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A mai este után már semmi sem lesz olyan, mint előtte.
Semmi!
A művészek, az emberek, a különleges személyiségek…
A mai egészen hihetetlen és varázslatos este lesz,
és örülök, hogy jó helyem van, mert mindent látni akarok.
Tökéletes az időzítésed.
- Szia! - Hogy vagy?
Jól, igen.
Bruce. Smokey is itt van.
Boldog új évet, bébi!
Steve!
Összejöttek egy nemzedék legjobb művészei,
az egyéniségünkkel,
a tehetségünkkel,
hogy életeket mentsünk.
Biztosan álmodom.
Rendben, srácok.
Helló!
De csak egy esténk volt.
Nem volt ismétlési lehetőség.
Mondom, hogy lesz.
Hatalmas volt a nyüzsgés, senki sem tudta, mit csinálunk.
Már csak a dolog szokatlansága is felvillanyozó volt.
Semmi sem volt kaotikusabb annál,
mint megpróbálni összefogni ennyi kirobbanó kreativitást.
A szemünk előtt íródott a történelem.
Egy, kettő.
Vegyük fel!
Egy, kettő, három, négy!
Oké, hadd szóljon!
A rockzene legendái.
A szupersztárok krémje.
Felkészültetek rám?
Különleges fiatal énekes következik.
Napjaink zenei világának legizgalmasabb sztárjai.
A POPZENE LEGJOBB ÉJSZAKÁJA
Jövök.
Fel vagyok pörögve.
Rendben.
Induljon a buli!
Próbálok minél régebbre visszaemlékezni.
A 80-as évek elején kiléptem a Commodoresból.
Ken Kragen, az új menedzserem,
azt mondta, a dalaim híresebbek nálam,
szóval össze kell kötni az arcomat az összes csodás dallal.
Mr. Lionel Richie!
Kijött a szólólemezem, sok minden történt,
szóval kezdett beindulni a karrierem.
Éjszakai bagoly vagyok,
szóval minden fontos dolog hajnali egy óra után történt.
Aztán egy este felhívott Ken,
és ez mindent megváltoztatott.
1984. DECEMBER 23.
Ken Kragen tehetségkutató céget vezetett.
Rendkívül jó volt a híre.
Ken Kragen!
Ken szupersztár volt.
Ugyanannyira, mint a művészek,
csak éppen a zeneiparban.
Volt egy nem tervezett megbeszélésünk.
Megérkeztünk, és Harry Belafonte fogadott minket.
Ez azért megüti az embert.
Hollywood elitjének a tagja.
Legendás figura.
Tudtam, hogy nagy dolog készül.
ELSŐ OSZTÁLYÚ ÁLLAMPOLGÁRSÁGOT EGYENLŐ JOGOKAT
Harry Belafonte híres politikai aktivista volt.
Színészként és énekesként kezdte a karrierjét.
Művészként is aktív volt továbbra is, de számunkra főleg ikonikus alak volt,
óriási társadalmi hatással.
Hisszük, hogy a művészek értékes szerepet töltenek be minden társadalomban,
mert a művészek tartanak tükröt a társadalom elé.
Ahogy a polgári jogokról is beszélni kell,
Harry Belafonte úgy érezte, hogy a szegénység problémájáról,
különösen az afrikairól, beszélni kell.
Egy ideje ismét jelentések érkeznek
egy újabb afrikai éhínségről, ezúttal Etiópiából.
De a világ számos történése mellett
ezeknek a híreknek nincs sok hatásuk.
Az afrikai éhezés problémája végtelenül távol volt tőlünk.
Csak reklámokban vagy dokumentumfilmekben bukkant fel.
Ezt az anyát és a két hónapja született gyerekét
együtt temetik el.
Az éhes gyerekek csendben halnak meg.
Afrikában ezrével halnak meg.
Mit kezdhetünk a szükség, az éhség égető problémájával?
Tenni kell valamit.
Harry Belafonte koncertet javasolt,
és Bob Geldof már összehozta a Band Aid dalát
nagyjából egy hónappal korábban.
Azt mondtam, Harry, vegyük át Bob ötletét,
de az USA legnagyobb sztárjaival.
Kragen azt mondta, beszélt Harry Belafontéval,
és azt mondja, szüksége van rád.
Harry azt mondta: „Fehérek mentik meg a feketéket. Feketék nem.
Ez baj.
Meg kell mentenünk a népünket az éhezéstől.”
Be akart vonni minket, a fiatalabbakat,
az afrikai dolgokba.
Azonnal igent mondtam. Nem mintha nem lett volna elég dolgom.
Én lettem az American Music Awards házigazdája.
Pont akkor kértek fel rá.
Küszöbön állt a nagy szólóturném.
Egy dolgot biztosan tudtam: Quincyt is be akartam vonni,
mert utolérhetetlen a hangszerelésben.
Sikeres előadó, de inkább producerként és zeneszerzőként ismert,
aki mindenkivel dolgozott: Louis Armstrong és Frank Sinatra,
Little Richard és Paul Simon, Diana Ross és Michael Jackson…
Mr. Quincy Jones!
Abban az időben
nem volt nála menőbb producer.
A bolygónk összes zenésze tisztelte.
Régóta gondolkodtam már valami ilyesmin,
aztán felhívott Lionel, és azt mondta, csináljuk!
Úgy éreztem, ha valaha, most tényleg fontos lenne,
mert most nagyon fontos összefogni.
Innen indultunk, és jött a logikus kérdés: ki fogja megírni?
Beszálltunk Lionel limuzinjába, amiben telefon is volt.
Azt mondtam, írjátok Stevie-vel.
Felhívtuk Stevie-t, de nem értük el.
Lionel egész éjjel hívta Stevie-t.
Mind Stevie Wondert akarták. Meglepő?
Akkor már élő legenda volt, és mindenki szerette.
És mind közel álltak Stevie-hez.
De ha Stevie azt mondja, visszahívlak,
az ember kivárja, bármikor is telefonáljon.
Aztán Quincy hívott fel.
„Holnap találkozunk Michaellel. Felvetem neki, meglátjuk, mit gondol.”
A művész, akinek Thriller című lemeze minden eladási rekordot megdöntött,
és idén több Grammy-jelölést kapott, mint előtte bárki.
Ő a '80-as évek szupersztárja.
Hölgyeim és uraim, Michael Jackson!
Michaellel ősidők óta jóban voltunk.
A Motownnál voltunk,
és a Commodores és a Jackson 5 vezető énekeseként
azonnal összebarátkoztunk.
Dolgoztam ezen a dolgon.
Elbújtál. Tudom, hogy azt csináltad.
Amikor megtanult vezetni,
először hozzám jött át kocsival.
Viszont nem ment fel az autópályára, mert rettegett tőle,
ezért minden mellékutcát megtanult, hogy eljusson hozzám.
Viszont Stevie nem hívott vissza,
ezért Michaellel Stevie nélkül kezdtük el írni a dalt.
Azt mondtam Michaelnek, hogy egyedül is meg tudom írni a dalt.
„Neked is menne.
De ha Quincy Jonesszal csináljuk,
fantasztikusnak kell lennie.”
Most járok először Jacksonéknál.
Ilyenkor jársz Vegasba, ugye?
Rájöttem, hogy soha nem írtunk semmit együtt,
és nem is voltunk így együtt.
- Döntsd el! - Nekem nem gond.
- Választhatsz. - Istenem. Ez a Sonny és Cher. Figyelj!
Rájöttem, hogy nem játszik hangszeren, ezért mindent feldúdol.
Rengeteg kazetta…
Tessék? Zenei rétegek tömege, mind dúdolással.
Finoman szólva elképesztő volt.
Már az elején el kellett döntenünk, milyen dalt akarunk.
Legyen ilyen? Vagy inkább himnusz?
Nem, nem ez a cél.
Megvan. Ez lesz az alap.
Ha ez megvan, mit pakolunk rá?
Végigmentünk egy csomó dalon, amik csak tölteléknek voltak jók.
Végig azt kérdezte, hol a szikra?
„Lion-elnek” hívott. „Lion-el, nézz rá…”
Bubblesre, a csimpánzra. Nem akarom ölbe venni.
Közben lent ment a veszekedés.
„Fogd be!”
„Mi történik a konyhában, Michael?”
Azt mondja: „Igen, Ricky, a mejnóm, egy madár, a kutyával veszekszik.”
A madár beszél, a kutya haragszik rá.
Közben felhívtak telefonon,
hogy átküldik az American Music Awards forgatókönyvét.
Michael a saját dalain dolgozott.
Nem vettük komolyan az egészet, mert ráértünk.
Megvan a mód arra, hogy szintet lépjünk
az eredményt tekintve, és…
Nem volt dalunk, és nem volt dátum sem,
mivel azonban ott volt Stevie, Lionel, Michael és Quincy,
Ken tudta, hogy csak jól sülhet el, és bárkit felkérhet.
Óriási siker lesz.
Régen nem volt csúcstechnológiánk.
Nem voltak mobilok.
Semmi sem haladt gyorsan.
Kennek szerencsére hatalmas kapcsolatrendszere volt.
Régen egy óriási bőrönddel utaztam, amiben csak a névjegyzék volt.
Azt mondtam Belafonténak, ne csak fekete művészeket hívjunk.
Jó ötletnek tartotta.
Azt mondtam, Kenny Rogers nálam van, és azonnal vállalná.
Kenny Rogers hatalmas sztár volt,
és megkérdeztük az ügynökség többi művészét is,
például Kim Carnest és Lindsey Buckinghamet,
de az előadók hónapokra előre be vannak táblázva.
Logisztikailag rémálom az egész.
Hétfőn jön az American Music Awards.
Három óra a country, a soul és a rock and roll legjavával.
A gála házigazdája Lionel Richie,
élőben, hétfőn.
Mivel Lionel volt a gála házigazdája,
megnéztük azt a dátumot,
és kiderült, hogy rengeteg művész jön Los Angelesbe,
minden költségük fizetve, és az időpont le van kötve.
Ez volt a kulcspillanat,
amikor megkérdeztem: „Ki jön a gálára, Larry Klein?”
Akkoriban az American Music Awards kurva nagy dolog volt.
Ott volt Diana Ross, a Hall & Oates.
Sokan mondtak igent. Prince, Madonna, Cyndi Lauper.
Éppen a Hall & Oatesszal…
Felhívott Ken Kragen.
Azt mondta, szupersztárokat akar összehozni,
minél többet, egy dalhoz.
De ahhoz, hogy együtt legyenek a stúdióban,
a gála estéjén kell felvenni.
Nincs más lehetőség.
1985. JANUÁR
Egy hónap sem volt addig.
A slágerlistákat figyeltük.
„Ki tudja eladni a legtöbb lemezt?”
Köszöntsük őfelségét, az igazi rosszfiút, Prince-t!
Prince-t például nagyon akarták. Övé volt a „Purple Rain.”
Mit vársz nagyon a film kapcsán?
Prince-t.
Esetleg konkrétabban?
Prince-t.
- Még valamit? - Prince-t.
Prince szerelmes volt Sheila E.-be.
Sheila E.!
Ütőhangszereken játszott nála, és nagyszerű énekes is volt.
Azt hiszem, mindenből kellett egy kicsi.
Steve Perry, a Journey énekese, a harmadik volt a kislemezeknél.
Én Madonnát akartam.
A „Material Girl” és minden, amit csinált, másik közönséget vonzott,
de Ken Cyndit akarta.
Ezen össze is vesztünk.
Látszik a Barbie-m?
Fontos dolognak tartottam.
Hiszek abban, hogy a rock and roll megmentheti a világot.
Megpróbálni legalábbis muszáj.
A következő kulcsfontosságú lépésem Springsteen megszerzése volt.
Oké, ez az a szék?
Rendben.
1985-ben én voltam a világ ura.
Népszerűek voltunk, a turné is jól ment.
Springsteen hasított, de nem vett részt a gálán.
Felhívtuk Springsteen menedzserét, Jon Landaut,
ő pedig ezt mondta: „A gála előtti este zárul le a turné.
Koncert utáni napon sosem repül.
Hadd beszéljek vele, és meglátjuk.”
Az éhínség enyhítése fontos. Tudtam, hogy nem oldották meg,
és az ember mindig azon tűnődik, hogy mit tehetne.
Korai volt, normálisan nem vállaltam volna, de fontosnak tűnt.
Azt gondoltuk: „Bruce Springsteen vállalta, hívjuk fel Bob Dylant!”
Bob Dylan, a „Blowin' in the Wind” szerzője.
Ki legenda, ha nem ő?
Bob Dylan fontosnak tartotta a világ sorsát.
A legtermészetesebb választás volt,
de a 80-as évek közepén nem volt a csúcson a karrierje.
Viszont ő Bob Dylan.
Maga a rejtély.
Miután Bob Dylan és Bruce Springsteen elkötelezte magát,
már kívánságlistát írtunk.
Tudtam, hogy David Byrne nem elérhető.
A Van Halen sem, mert turnén voltak.
Szerettem volna Bette Midlert és Dan Aykroydot.
Engem Michael hívott fel azzal,
hogy nagyszabású dologra készül,
és részt vennék-e benne.
Az afrikai helyzetről nem tudtam olyan sokat,
de akkoriban Michael nem tudott hibázni,
szóval ugrottam a lehetőségre.
ETIÓPIA PROJEKT
A világ legjobb művészei mondtak igent.
QUINCEY JONES HANGJA
Szörnyű lenne ilyen sok remek emberrel producerként
kudarcot vallani, mert nem jó a dal.
Szereplők vannak, már csak forgatókönyv kell.
1985. JANUÁR 18. TÍZ NAP A FELVÉTELIG
Michaellel azt hittük, rengeteg időnk van.
Hülyéskedtünk.
Felhív Kragen.
Alig alszom, annyira izgalmas a projekt.
Azt mondta: „Nos,
sokan várják a dalt. Nem csak négyen adjátok elő.”
„Úristen!”
Azt mondta: „Jön Billy Joel.
És Willie.
Jön Tina, Huey Lewis, Paul Simon, Diana Ross, Ray Charles.”
A nyomás meg egyre jobban…
„Az American Music Awards estéjén fogjuk felvenni.”
Te meg miről beszélsz?
Aztán beugrott Quincy.
Igen, helyben vagyunk.
Quincy halkan azt mondta: „Kell egy dal.”
Fontos jól érteni a helyzet súlyosságát.
Egy hét volt a díjkiosztó gáláig,
és Quincy gyakorlatilag semmit sem tud csinálni, amíg nincs meg a dal.
Nem tudom, hogy történt utána, ami történt. Megszállt minket az ihlet.
Szórtuk az ötleteket, ami csak jónak tűnt.
Bedobtam pár akkordot.
Michael meg: „Várj!”
Oké!
Rájátszva…
Varázslat.
Megvan az alap, dúdolva,
de nincs szöveg.
A „Mi vagyunk a világ” sor valószínűleg Michaeltől jött.
„Mi vagyunk a gyerekek.”
Mi vagyunk? „Mi vagyunk a…”
„Mi vagyunk, akik fényesebbé teszik…”
A szemem sarkából láttam…
hogy eldől pár lemez.
És ezt hallom…
Mi a…? Mi fene ez? Mi…?
Hátrapillantottam.
Ott volt egy baromi nagy kígyó.
Michael meg: „Itt van, Lion-el. Istenem!”
Elvesztette a kígyót a szobában.
Aztán előbújt… „Amikor hallotta az éneklést.
Találkozni akart veled. Köszönni akart.”
Én meg… Gyorsan el kell tűnnöm innen!
Úgy ordítottam, mintha… Mintha eljött volna a világvége.
Láttam már horrorfilmet, a feketék sosem járnak jól.
1985. JANUÁR 19. KILENC NAP A FELVÉTELIG
Viharos időszak vezetett a felvételig,
és a helyszín nagyon fontos volt.
Ez itt szigorúan titkos.
A legnagyobb kárt az okozná, ha kiderülne, hol lesz a felvétel.
Minden stúdiót felkutattunk Los Angelesben,
és az A&M Studiosnál minden megvolt, amit kerestünk.
Remek helyen van.
A hangzás fenomenális.
Megbeszélve.
Ha kiszivárog, ha megjelenik a sajtóban,
az a projekt végét jelentheti.
Ha Prince, Michael Jackson vagy Bob Dylan odaér kocsival,
és tömeget lát a stúdiónál,
nem fognak bemenni.
Kragen nagyon aggódott a kiszivárgás miatt,
és tényleg mindenkire gyanakodtak.
Több információ is kiszivárgott,
és ez nem könnyítette meg a dolgunkat.
Kiderült, kitől jutott ki?
- Innen. - Tőlünk?
Vigyáznunk kell.
Ez volt a legnagyobb dobás a popzenében a városban,
szóval annyira nem lehetett titokban tartani.
1985. JANUÁR 20. NYOLC NAP A FELVÉTELIG
Michaellel befejeztük a dalt,
és végre átadtuk Quincynek. Tetszik neki? Ez az első kérdés.
Jézusom!
Meghallgattam otthon, és le vagyok nyűgözve.
Teljesen. Nagyon jó lett.
Nagyon boldog voltam. „Köszönöm, Istenem!”
Imádta. Oké.
A következő lépés a demó,
hogy a többi előadó is tudja, nagyjából hogy szól a dal.
A másik az.
A nevem Humberto Gatica.
Engem kért fel az egész projekt hangmérnökének
Quincy Jones.
Halló?
Hogy vagy, Louis?
Haver, viccelsz?
Oké, itt van Michael és Lionel.
Pont most kezdjük a felvételt.
Egy, kettő, három…
Egyszerűnek kellett lennie, mert az énekhangokon volt a hangsúly,
azon, amit az énekhangok adnak hozzá a produkcióhoz.
Bocs, még egyszer.
„Jobb napot hozunk el.” Imádom, haver!
Természetes volt újra azt mondani, „fényesebb.”
Viszont másik szóval erősebb a hatása.
- Gondolod? - Igen.
A felvétel kellős közepén megjelent
Stevie.
Azt hitte, még írjuk a dalt.
Quincy azt mondta, majd ő beszél vele.
Félrevonult vele és elmondta, hogy a dal már kész,
és a demót vesszük fel.
Persze Stevie azt mondta: „Oké”.
Láthatóan meg volt döbbenve. „Miért nem szóltatok?”
Hát, szóltunk. Három hete.
Viszont a dal készen állt megszületni.
A kottákat és a kazettákat el kell juttatni a művészeknek.
- Megkaphatjuk hétfőn? - Persze.
Nekem holnapra mindenképpen kell a kazetta.
1985. JANUÁR 24. NÉGY NAP A FELVÉTELIG
Ott volt előttem 50 kazetta, amelyeket a menedzsereknek küldtünk.
Néhány egyenesen a művészeknek ment.
Érdekes időszak volt.
Meglett az első nagy slágerünk,
és megkaptam kazettán
a dalt és a meghívást.
A kocsiban hallgattam meg a demót.
Sosem találkoztam Lionellel vagy Michaellel, szóval csodás meghívás volt.
Emlékszem, arra gondoltam, igen, ebből sláger lesz.
Lioneltől hallottam róla, telefonon szólt.
Lionel jó barátom.
Nekem ennyi elég is volt.
Nem kellett győzködni vagy ilyesmi.
Quincyék küldtek át egy példányt.
Meghallgattam párszor, és a refrén fülbemászó volt.
Rugalmasnak tűnt műfajilag,
és erre szükség is van, ha ilyen sokan énekelnek,
szóval azt mondtam, oké, ez jó lesz.
A kiküldött levélben az egyik sor át volt húzva feketével.
Ott volt az, hogy az A&M stúdió a helyszín.
Ken azt mondta: „Nem, ezt nem tudhatják.”
Teljesen felesleges lett volna elárulni nekem a részleteket.
Mint sok művésznek, akit ismerek, nekem is szar a memóriám.
Quincy felhívott,
és azt mondta, lesz egy új dal, és rám akarja bízni az énekrészt.
„Gyere át megbeszélni, mert nincs sok időnk.”
Quincyt 1973 óta ismerem.
Fehérként nőttem fel egy fekete gospel egyházközségben.
Quincy hallotta pár Sarah Vaughannak készített munkámat,
és meghívott magához.
Kinyitotta az ajtót, végigmért, és azt mondta: „Nem vagy fehér.”
Így indult a barátságunk.
Művészileg egymásba szerettünk és testvérek lettünk,
de Quincy volt a parancsnok.
1985. JANUÁR 26.
KÉT NAP A FELVÉTELIG
Nálam gyűltünk össze.
Tom Bahler volt ott Quincyvel,
és ott, a nappalimban,
kártyákat raktak ki.
Az összes művész neve ott volt a padlón.
A feladat az énekes részek megtervezése volt.
Megvolt, ki énekli a szólókat,
amelyekben mindenkinek fél sor jutott,
és azt a fél sort tökéletesen az adott énekesre kellett szabni.
Meghallgattam az összes énekest, aki szólót fog énekelni,
és a kontrasztokat kerestem.
Springsteen hangja mocskos.
Utána Kenny Loggins volt a logikus.
Kennynek tiszta hangja van,
ami tökéletes volt Springsteen után.
Bahler felmérte a hangterjedelmüket,
mert azt akarta, hogy ismerős terep legyen nekik
az elénekelendő rész.
Mivel már dolgoztam Tinával,
mély hangfekvést kapott, mert ott csodás melegség van a hangjában.
Aztán ott volt Steve Perry.
Ebben a hangmagasságban életteli a hangja.
Cyndi hangja erőteljes.
A „Girls Wanna Have Fun”-ban is érződik.
Istenem, imádom Huey-t,
de nem minden előadónak jutott szóló.
Amiatt is aggódott, hogy ki ki mellett áll majd,
és ez érdekes vitákhoz vezetett
a művészek párosításáról.
Azt hittem, az lesz, hogy mindenki bejön, egyesével, és feléneklik a részüket.
De Quincy azt mondta: „Nem, az három hétig tartana.
Kirakjuk körbe az összes mikrofont,
és közösen fognak énekelni, egymást nézve.”
Hűha!
A művészek közt akadtak bajkeverők.
Voltak köztük bajkeverők.
Cyndi Lauper az volt.
Stevie Wonder szintén.
Nem félek, de itt bármi megtörténhet.
Quincy azt mondta, kezdjük az elején. Mi lesz, amikor belépnek a stúdióba?
Mindenkit megfelelően kell irányítani,
és nem lehet holtidő. Zökkenőmentesnek kell lennie,
mert ha megállunk akár egy percre, minden káoszba fullad.
Néztem a listát. Csupa remek művész.
És én is köztük voltam.
Mit művelek? Mit…
Mégis mit keresek én itt?
Eléggé ijesztő.
Aztán hirtelen…
eljött a nagy nap.
1985. JANUÁR 28.
A FELVÉTEL NAPJA
A Shrine Auditoriumban voltam,
amikor Lionel korán reggel megérkezett.
Az énekesetek a legnagyobb tévés díjátadó házigazdája,
és akkor a tévé volt az egyetlen fontos média.
Nagyon aggódtunk Lionel miatt.
Máris elmondom, sosem volt ennyi szövegem. Viszont jó buli.
A gála mindig izgalmas, alig várom. Ha ébren tudok maradni.
És ott volt a stúdió előkészítése is.
Felhívtak, hogy csináljam a világosítást.
Szereztem pár szakmabeli barátot önkéntes segítőnek,
és ingyen kaptam a felszerelést.
Őszintén? Szerintem ők sem tudták, ki fog menni.
Nagy kérdést jelentettek a művészek, akik nem mentek a gálára.
Quincy Jones hívott fel.
Közölte, hogy másnap este Los Angelesben leszek,
én pedig mondtam, hogy nem, Las Vegasban.
Stevie aznap délután kettőkor még Philadelphiában volt.
Nyáron találkozunk!
Bruce Springsteen a turnéját zárta Buffalóban.
Hallottam, milyen az időjárás,
szóval izgultunk.
TÖRÖLVE
Rájössz, hogy már nincs befolyásod az eseményekre.
Ezen az estén az ember sodródott az árral.
Lionel Richie vagyok.
A Los Angeles-i Shrine Auditoriumból jelentkezünk,
ez itt az American Music Awards!
Vigyázat, mert nagy buli készül!
Lionel az este házigazdája volt,
ő vezette a műsort.
Semmi, de semmi sem lesz ugyanaz a mai este után.
Előadott két dalt,
és besöpörte a díjakat.
Lionel Richie!
- Lionel Richie. - Richie.
- Richie.
- Lionel Richie. - „Hello.”
Azt hiszem, hat díjat nyertem, és közben én voltam a házigazda.
Elfelejtettem, hogy dolgozom.
Hátul már a „We Are the World” volt a téma,
de csak 30 másodpercre, és ment vissza.
1984-ben sikeres szólókarrierbe kezdett
The Glamorous Life című új albumával.
A hatása elemi, íme Sheila E.!
Akkor ment a Purple Rain turné.
Nem volt megállás.
A gálára már alig voltam magamnál.
Énekeljetek!
És iszonyúan ideges voltam.
Ránéztem a közönségre, ami mindig hiba,
mert az első öt sor láttán azt mondod: „Istenem!”
Gyerünk, énekeljetek!
Emlékszem, Lionel azt mondta, a gála után
mindenki a dalomat fogja énekelni, ezért szeretné, ha vállalnék egy sort.
Azt válaszoltam, persze.
Lionel azt remélte, hogy Prince is énekel majd egy sort.
Azt válaszoltam, szuper, de Prince-t nem lehet siettetni.
Most lássuk a fekete előadók legjobb kislemeze kategóriát!
A jelöltek: Prince, „When Doves Cry”, Michael Jackson, „Thriller”.
Pár kategóriában Prince versenyzett Michaellel.
A rivalizálás valódi volt.
Jó lenne, ha Michael és Prince együtt énekelne.
Csodás szimbólum lett volna, hogy még ők is…
Hogy az életek megmentéséért mind összefogunk.
„When Doves Cry”, Prince.
Prince testőrét Chicknek hívták,
és pokolian ijesztő figura volt.
Hatalmas fickó volt,
és amikor Prince díjat nyert, Chick vele ment a pódiumra.
Senki sem támad meg a színpadra menet!
Ma már persze másként van.
Felháborító!
Prince nyerte a nagy díjakat, Michael nem. Persze ott sem volt.
Az A&M stúdióban készült.
- Michael? - Igen?
„Döntés hozunk, a saját életünket mentjük meg.”
Kihagynád ezt a sort a refrénből?
Hagyjam ki? Ideadná valaki a szöveget?
Kihagyom, de lehet, hogy elfelejtem.
Michael Jackson érkezett elsőnek.
Beállt a stúdió közepére. C12-es mikrofonokat használtunk.
Felvesszük?
Felvétel.
Rákészült,
összhangba került a zenével.
Lehetne kiegyensúlyozott a hang kitartása előtt?
- A hangsáv nélkül? - Persze.
Éppen a világítást állítottam be,
és Michael Jacksont hallgattam,
amikor hirtelen énekelni kezdett.
Soha nem hallottam figyelemreméltóbb hangot.
Bocs.
Nem azt mondtam, hogy „jobb”. Folyton elrontom.
Elfelejtettem.
Amikor Quincy felkért, hogy írjam meg ezt a dalt az éhezésről,
szívem-lelkem beleraktam.
Nehéz bármit mondani,
mert dallal mindent könnyebben mondok el.
A dallal tudok kommunikálni.
Quincy, szerinted…
Mit mondjak…
Mi legyen a végén: „te és én” vagy „mi”?
- „Te és én”. - Oké.
- Bensőségesebb. - Igen.
- Countrys.
- Aha. - Imádom.
Erről szól az egész.
Michaelnél az volt az érdekes,
hogy eredetileg csak a dalt akarta megírni.
Nem akart énekelni vagy szerepelni a klipben.
Azt gondolta, az már túlzás lenne.
Én beszéltem rá, hogy szerepeljen.
Hogy a karrierje legnagyobb hibája lenne, ha kihagyná.
De aztán odarakta magát. Nagyon is.
Hogy szól?
Csodásan, haver.
Fantasztikus, Mike.
Hamarosan fellép Tina Turner, Cyndi Lauper és Prince.
Kenny Kragen az első sorban ült,
és minden reklámszünetben…
Felpattant és rohant hátra.
Maradj a helyeden, bébi! Maradj!
Szóltam neki, hogy gond van.
Cyndi Lauper.
A színfalak mögött Cyndi Lauper jött oda: „A pasim hallotta a dalt.
Nem jövök, mert szerinte nem lesz sláger.”
Hát, senki sem tudhatta.
Remek volt a társaság, ez igaz,
de iszonyú fáradt voltam.
Nem semmi év, mi?
A gála után azt mondtam, oké, muszáj mennem.
Azt mondtam: „Cyndi, nagyon fontos, hogy jó döntést hozz.
Ne hagyd ki a ma esti felvételt!”
Micsoda este!
Azt mondtam a művészeknek, mindenki induljon az A&M Studiosba.
Mondanál pár szót a mai felvételről?
Nem tudom, mi történik. Quincy már ott van, ideges,
át akarok menni megnézni.
- Mi a címe? - „We Are the World.”
Azt pletykálják, hogy Prince és James Brown is benne lehet.
- Nem kommentálom. - Miért?
- Nos, nem szabad. - Lejárt az idő.
Köszönjük szépen.
Tudtam, hogy a gála után várni fog egy autó.
Aztán megyünk is.
Fogalmam sem volt, ki lesz ott.
Semmit sem tudtam a projektről, amíg Los Angelesbe nem értem.
Quincyt sokan szeretik,
és ha ő csinál valamit, érdemes benne lenni.
Minden készen állt.
Quincy kért egy lapot, és felírta rá a legjobb szöveget.
„Az egót kérjük kint hagyni!”
Az a megtiszteltetés ért, hogy operatőr lehettem,
de én voltam a kezdő a csapatban,
csak három éve jöttem a városba.
A producer azt mondta: „Menj ki, hamarosan megérkeznek.”
Az volt a nagy kérdés, hogy végül ki jön el.
Befutott Kenny Rogers.
Amikor megérkeztem a stúdióba, rá kellett jönnöm,
hogy a popzene akkori krémje gyűlt össze.
- Ray Charles érkezik. - Istenem!
Bette Midler!
- Ott van Christie Brinkley! - Látja valaki Billy Joelt?
Döbbenetes volt.
Rádiós adóvevőkkel kommunikáltunk.
Ki jön? Ki van már itt? Ki érkezik?
Most fut be Kim Carnes.
Az utca túloldalán leparkolt valaki egy régi Pontiac GTO-val.
Kiszállt. Bruce Springsteen az. Mondom, hű, ez komoly!
Ez Ray, tényleg ő az.
Mintha a Szabadság-szobor sétálna be.
Számomra Diana Ross volt az, akinél azt mondtam, szintet ugrottunk.
Álomszerű volt. Mindegyiküket legendának tartottam.
Bob Dylan? Azt hiszem, csak köszöntem, és elmentem, úgy megijedtem.
Csak a művészek mehettek be a stúdióba,
az asszisztensek sem,
és persze beszélgetni kezdtünk.
Nagy élvezet volt.
Szédítő volt együtt lenni velük.
Úgy éreztem, nem vagyok elég elegáns. Aggódtam.
Billy Joelt ismertem, ezért azonnal odamentem hozzá.
Mindenki érezte a varázslatot.
Mindenki ott volt, aki akkoriban számított a popszakmában.
Mi a dobogón álltunk,
Paul lejjebb, felnézett,
és azt mondta: „Ha most lezuhan ide egy bomba, John Denver újra sztár lesz.”
AZ EGÓT KÉRJÜK KINT HAGYNI!
- Ez egyszerűen gyönyörű. - Hihetetlen.
Éreztük, hogy rengeteg az energia a stúdióban.
Ray és Willie énekelni fog.
Ugyanakkor alatta érződött a versengés vibrálása is.
Nem maradtak kint az egók. Valljuk be nyugodtan.
A hírességekkel néha nagyon nehéz,
ha ott vannak a menedzserek, az ügynökök, a sleppjük,
de most nem így volt.
A zeneipar legnagyobb sztárjai lefegyverzőnek találták.
Szinte félénknek tűntek.
Olyan volt, mint az első nap az óvodában.
Oké, srácok.
Kérek egy kis helyet, hogy…
Légyszi!
Helló!
Srácok, figyeljetek!
Quincynek kellett terelgetni a gyerekeket.
Először is bemutatnám Bob Geldofot,
aki az egész ihletője volt.
Ő hozta össze a Band Aidet.
Most jött haza Etiópiából, és szeretne mondani pár szót.
Tényleg?
Nos, talán,
hogy megfelelő hangulatba kerüljetek a dalhoz,
amely remélhetőleg milliók életét menti meg,
a legjobb azt felidézni, hogy az élet ára idén
egy 18 centis műanyag korong a közepén lyukkal.
Nem tudom, el tudjuk-e képzelni, milyen nincstelennek lenni,
de azt jelenti, hogy víz sincs.
Néhány táborban 15 zsák liszt jut 27 500 emberre,
tombol az agyhártyagyulladás, a malária és a tífusz,
és holttestek hevernek egymás mellett.
Ezért vagyunk ma itt,
azt gondolom ezért vagyunk itt.
Senkit sem akarok lelombozni,
de talán ezt tudva fognak az igazi érzelmeitek,
amiért eljöttetek, megmutatkozni a dalban.
Köszönöm mindenkinek, és reméljük, beválik.
Quincy dörzsölt.
Geldof beszédével ráirányította a figyelmet az esemény céljára.
„Jól érezzük magunkat,
de szeretném, ha beletennétek az érzelmeiteket a dalba.”
Felléptem a gálán,
mindenki jól érezte magát,
és amikor elmagyarázta, miért vagyunk ott…
Az ember azt gondolta: „Hűha.”
Végig együtt fogunk énekelni, minden felvételnél,
szóval ezzel nem lesz külön probléma.
Először a refrén felvezetését kérném, jó?
Négy ütemet kérnék, rendben?
Acapulco!
És egy, két…
Ennyi!
Térddel kövessétek a ritmust, ne lábbal dobolva.
Nagyon behallatszik.
Érezhető volt a feszültség, mert nem volt sok időnk.
Nagyon összeszedettnek kellett lenni, és gyorsan kellett haladni.
Még egyszer, srácok!
Meg kellett tanulni a dalt, tökéletesre csiszolni, gyakorolni.
Így ment a dolog.
A produkciós csapatra nehezedett a nyomás,
hogy amikor hazamegy Springsteen,
amikor hazamegy a csapat, minden kész legyen.
Egyetlen este,
hogy tökéletes legyen.
Most elénekeljük végig,
abban az oktávban, ahogy Michael énekli.
Akinek túl magas, szálljon ki!
Csak a magas hangfekvésűeket kérem. Később a mélyeket is felvesszük.
Akinek túl magas, nyugodtan pihenjen,
később velük is felvesszük, oké?
Meghallgatjuk,
aztán nekiugrunk a melónak, jó?
Meghallgathatom, Hum?
Mindenkinek van fejhallgatója?
Bob Dylan ismeri a képességeit,
tudja, hogy nem olyan értelemben énekes, mint például Stevie Wonder.
Dylannek mindenkinél kellemetlenebb lehetett.
- Valaki lejjebb van egy oktávval. - Tudom.
Erre a felvételre ezt nem kérjük.
- Csak velük? - Igen.
Volt, aki azt mondta, ez túl magas.
- Neked? - Túl magas.
Ugye?
Ha túl magas, van, aki azt gondolja,
ráénekelek egy harmóniát, de nem kértek ilyesmit.
Tiszta hangzást akartak.
Az énekeseknek van erre egy régi mondásuk.
Énekeld, amíg a hangterjedelmedben van, és ha már nem, állj le.
Rengeteg hang szól. Nem fogsz hiányozni.
Egy, kettő, három.
Volt ott vagy 60-70 ember.
Kezdett érett illat lenni.
A lámpáim hatalmas, 5000 wattos tűzokádó sárkányok,
így aztán nagyon meleg lett.
És tovább növelte a feszültséget.
Ott voltak a világosítók, négy operatőr,
szóval figyelni kellett a kábelekre,
és csendben kellett dolgozni.
Pillanat! Srácok, csendre van szükség.
A felvételek alatt nem lehet zaj.
Egyszerre forgattunk
és raktuk össze a dalt.
Gond lehet belőle? Maximálisan.
Rögtönöztük a megoldásokat.
Ketyeg az óra.
Quincy az összképre figyelt.
Nekem az volt a dolgom, hogy ha gond merül fel az énekesekkel,
oldjam meg.
Talán megváltoztatták…
Szerintem a „fényesebb” kellene. Mindenki azt énekelte.
- „Fényesebb”? - Nem, „jobb”.
Nem akarok vitát. Maradjon.
„Jobb” vagy „fényesebb”? A második nyer mindenkinél, nem?
Lionel Richie az a srác, aki mindenkit közös nevezőre hoz.
Minden kezdődő vitát elsimítottam.
Fel volt pörögve.
Nem állt meg, de mindig ilyen.
Folyton mesél. „Csináljuk ezt!” „Mondanék valamit.”
Megnevetteti az embereket.
Mindig jó irányba mozdítja el a dolgokat.
Van valami, amit sosem szabad mondani.
„Nem tudok dönteni. Szerinted?”
A „jobb” ütősebb.
Ott volt 47 előadó.
Ha ezt mondod, 47 különböző változatod lesz a dalból.
Nekem kellett gondoskodnom arról,
hogy semmiképpen se térjünk el a végleges változattól.
Mit csinálsz?
Mi az? Mit jelent?
Ez a „We Are the World” fordítása.
Stevie azt mondta, énekeljünk egy részt szuahéli nyelven.
„Énekeljük azt, hogy…”
- Milyen nyelven? - Szuahéliül.
Oké, köszönöm szépen.
Egy, kettő, három, négy.
Ezzel kifutunk az időből,
és ha kifutunk az időből, az nagyon nem jó.
A stúdió sarkában voltam, Waylon Jennings közelében.
Azt mondja: „Nálunk sosem énekelt senki szuahéliül.
Azt hiszem, lelépek.”
Waylon kisétál az ajtón.
„Nekem ez sok. Nem tudom, mit jelent,
de nem csinálom.” Waylont el is vesztettük ezzel.
Figyelünk.
Nem beszélnek szuahéliül, szóval nem…
Valaki azt mondta: „Stevie, Etiópiában nem beszélnek szuahéliül.”
Látszott, hogy a nyelveken komolyan összevitatkozhatnak.
Azt hiszem, hogy ez a változtatás…
Az éhezőket nincs értelme megszólítani.
Azokat szólítod meg, akik adakoznak.
És az a helyzet, hogy ezzel talán elidegenítesz néhány embert.
- De mi legyen a szöveg? - Nem tudom.
Ha nincs szöveg…
Az a gond, hogy nincs szöveg.
- A lényeg… - Mink van?
Ray Charles mellett voltam, és emlékszem,
Ray azt mondta, „Rázd meg a csengőt, Quincy!”
Ami azt jelentette: „Haladjunk!”
Sokan kezdték elveszíteni a türelmüket.
Mindenki fáradt volt.
Mindenki haladni akart és végezni,
és szerintem emiatt jött a „salla-sa-lin-géj” ötlete.
Azt hiszem, Michael ötlete volt, hogy így lehetne helyi utalást tenni.
Bocsánat!
Egy pillanat!
Várjatok!
Azt énekeljük: „Mert ezt adjuk.”
Mi az, amit adunk?
Kevesen vitáznak Michaellel. Én igen.
- Semmi értelme. - „Kezdjünk el adni!”
Igen, a „kezdjünk el adni” jobb.
Tízéves kora óta ismerem Michael Jacksont,
akkor jött meghallgatásra a Motownhoz.
Mindent beleadott az éneklésbe és a táncba.
Mi legyen benne?
Michael a világ egyik legjobb előadója és dalszerzője.
Ezért mindenki fél azt mondani, hogy ez nem jó, vagy rosszul hangzik.
Mondd meg, mit jelent ez a sallalázás!
A Motownnál így vitáztunk egymással,
és mind szeretjük egymást.
Mindenkinek oké az a szöveg, hogy „egy a világ”?
- Igen! - Szuper.
Egy a világ.
„Egy a világ, ők is a gyerekeink, szóval kezdjünk el adni!”
- Igen. - Mindenki.
Nagyon jó. Ne változtassunk rajta, mert kezdek megsüketülni.
Vegyük fel!
Ha lehet, ott van.
Quincy!
Oké, hadd szóljon!
Végre elkészült a refrén felvétele.
Ez az!
Quincy köszönetet akart mondani Harry Belafonténak.
Ne feledjük, Harry Belafonte volt, aki elindította ezt az egészet.
Aztán hirtelen lenyűgöző dolog történt.
Harry Belafonte hatalmas példakép volt minden jelenlevő számára.
Al Jarreau elkezdte Harry Belafonte dalát.
Hirtelen mindenki beszállt.
Be kell vallanom, túl sokat ittam
Mert vagy te viszel haza vagy Ray
A szünetekben
Ray a dal másik verzióját játszotta,
a gospeles, „Georgia on My Mind” verziót.
Meghallottam, mit beszél Ray és Stevie.
Ray azt mondta, a mosdóba kell mennie, erre Stevie: „Megmutatom, hol van.”
Belekarolt, elindultak,
és mindenki azt mondta, vak vezet világtalant,
és kitört a nevetés.
Halburger!
Megéheztek.
Érkezik a gofri.
Csirke és gofri! Csirke és gofri szósszal!
Mindenki csirkét és gofrit rendelt a Roscoe'sból,
és senki sem eszi szebben a csirkét Lionel Richie-nél.
Minden csontot letisztogat,
leszopogatja, és egymásra rakja a csontokat,
szóval mire vége, akkurátusan rétegezve vannak a csontok.
Mondtam is, senki sem eszi nálad szebben a csirkét.
Ebben a szünetben volt,
hogy Diana odament Daryl Hallhoz a kottájával,
és azt mondta, Daryl, nagy rajongód vagyok,
dedikálnád nekem?
Mindenki azt gondolta: „Úristen!”
Mindenki elkezdte ugyanezt csinálni.
Azt látni, hogy Cyndi Lauper megkérte Lionelt vagy Bruce-t…
Menő, hogy autogramot kértek egymástól.
Aztán az enyémet is elkérték, én meg: tőlem is kérnek?
Hű, ez azért nem semmi.
Felhívtam Prince-t elmondani, mi a helyzet.
Azt mondtam, talán jönnöd kellene.
„Kellemes, mindenki lazul.
Jól érezzük magunkat.”
Ennél a pontnál hívott Prince.
A Carlos 'n Charlie'sban volt.
Azt mondta, feljátszik egy gitárszólót, egy külön fülkében.
Azt válaszoltam: „Nem, mind egy szobában vagyunk.
Énekelni kellene bejönnöd.”
Gitározni akart,
de a dalba nem is kell gitár.
Későre járt,
alig vártam, hogy felénekeljem a soromat,
de folyton azt kérdezték: „Ide tudod hozni Prince-t?”
Azt gondoltam, ez fura.
Kezdtem azt érezni, hogy kihasználnak.
Igazából Prince-t akarják, és ha maradok, talán eljön.
Biztos, hogy a limuzinját várták,
de végül nem jött.
Én már tudtam, hogy nem jön.
Túl sokan voltak, és kényelmetlenül érezte volna magát.
Szóltam Lionelnek, hogy megyek. Nem is akartak külön sort adni nekem,
ami kicsit azért elszomorító volt.
Felvettük a refrént, jöhettek a szólók.
Ez a két sor.
Michael azzal jött oda, hogy Prince nem jön,
szóval van egy sor, amihez kell egy szólóénekes.
„Kit javasolsz?” Azt mondtam, Huey Lewist.
Huey Lewisnak remek szólóhangja van.
Megkocogtatták a vállam. „Quincy keres.”
Odavittek Quincyhez. „Gyere! Kerítsétek elő Michaelt!”
Azt mondja: „Énekeld el a sort Huey-nak!”
Megkaptam Prince sorát. Nagy feladat a nyomdokába lépni.
- Igen! - Elmehetek?
Onnantól kezdve iszonyú ideges voltam.
Rendben? Össze kell igazítani.
Minden rész felvéve.
Mire eljutottunk a szólókig,
néhányan azt kérdezték, hogy ezt a részt miért ő kapta?
„Mert illik a hangterjedelméhez.”
Ezt a sort kell majd folytatnod…
Quincy elmondta, kivel fogok énekelni.
„Willie Nelsonnal? Érdekes.”
Meglepődtem, az biztos.
A zongora köré gyűltünk, Stevie Wonder játszotta a dallamot,
és erősítés nélkül énekeltünk.
Stevie Wonder arcán látszott, ahogy felismerte a hangokat.
Körülbelül a felénél, miközben játszott, azt mondta: „Hű, mennyi sztár!”
Az első zongorás próbánál hallottuk először,
hogy fog szólni a végeredmény. Sosem felejtem el. Csodálatos volt.
Először hallani az énekeseket a dalban…
Most is beleborzongok.
Ragasztószalagra írtuk fel a neveket a padlón,
nagy U alakban.
Itt kezdődött, és teljesen körbement.
Emlékszem, megszámoltam őket, mert… „Hárman itt állnak majd, ketten ott.”
Néztem a nevek listáját a padlón.
„Ez hihetetlen lesz.”
Springsteen itt állt.
Próba.
Én pedig ott.
Michael Jackson itt volt. Utána énekeltem.
Segítünk.
Én éneklem, ugye tudjátok?
A kör az élet ijesztő köre volt. Quincynek igaza volt.
Amikor te jössz, 200%-ot fogsz nyújtani,
mert az egész osztály néz.
Látni a készülődést, a sebezhetőséget,
eléggé lenyűgöző élmény volt.
Mindenki csúcsformában volt.
Az lesz, hogy előttünk van a mikrofon, de a részeteknél lépjetek előre!
Amikor a másik ember jön,
amikor duettet énekeltek, bármi van, ha ti jöttök, hajoljatok előre!
Ne hátul énekeljetek, mert nem fog hallatszani.
- Hajoljunk oda? - Gyertek ide!
A nevetek is itt van.
- Megvan? - Igen.
Éles felvétel, szóval…
A nevek ott vannak, a mikrofonok itt. Gyertek a mikrofonhoz!
Szóljatok, ha mehet!
Mehet!
Mehet újra? Elrontottam a kezdést.
Stevie azt mondja, elszúrta.
Lapos voltam. Nagyon lapos.
Ez milyen lapos ?
Stevie elszúrta. Ez hogy lehet?
- Legális ez? - Soha.
Stevie játékosan szúrta el, ahogy csak Stevie tudja.
Szinte szándékosan, élvezettel.
Stevie nem volt ideges.
Sosem tévesztek hangot.
A torkom a hibás.
Quincy felemelte a hangját. „Dolgozunk.”
Ránk kiabált.
Légyszi!
Még sosem láttam ilyennek.
Quincy, hé!
Quincy Jones mindig higgadt volt.
Csak az idő aggasztotta.
Még mindig sok munka volt hátra.
Segíthetek?
Nehéz, mert messze vagyunk egymástól.
Segíthetek? Úgy jössz…
Aztán te…
Ez az én részem.
Tudom. Azt mondja, cseréljünk.
Menni fog hátrébb, hangosabban. Nehéz lágyan énekelni.
Hajnali négy óra volt, és a legfontosabb rész jött.
Az ember bosszankodik, fáradt.
Van egy fura ugrás a részem után, tudod?
A kamerámban hatalmasak, mert alulról veszem őket.
Kartávolságban vannak,
nagyon közel.
Nagy rajongója voltam Paul Simonnak.
Ott van, mellettem énekel.
Kenny Rogers a magas hangnál grimaszol,
Istenem, teljesen…
Arra gondoltam,
hihetetlen, hogy pénzt kapok ennek a csodának a leforgatásáért.
Dionne Warwick jött, és volt egy kis technikai probléma.
- Igen? - Hallod magad?
Igen.
Ki ez? Vigyétek innen!
Volt egy kis technikai pánik, nálunk.
Zaj szivárgott be a felvételbe.
Aztán azt mondtam, bármi van, fel kell venni.
Csinálni kell, bármi is lesz.
- Még halljátok? - Igen.
- Szivárgás? - Talán egy másik mikrofon.
A többit kikapcsoltuk.
Akkor tényleg védhetetlen.
Derítsük ki, mi a gond!
Az én stúdiómba kellett volna jönni.
Most is hallom a másik hangot.
- Bocsánat, rejtélyes. - Szellemek!
- Akkor kit hívjunk? - A Szellemirtókat!
- Aykroyd a visszhangkamrában. - Aykroyd.
Volt egy kis feszültség.
Eltűnt.
Meglett, bármi is volt.
Nem volt könnyű, de folytathattuk a felvételt.
Itt a hajnal, nagyon pontosnak kell lenni.
Megy.
Igen!
Al.
Ment is, aztán Al Jarreau elrontotta,
és újra kellett kezdeni.
Al Jarreau kicsit túlzásba vitte
a piálás részét.
- Bocs. - Haver!
Ez Willie része.
Al érdekes volt.
Oké, elmondom, mi volt vicces.
Al ünnepelni akart a felvétel előtt.
Folyton azt mondta: „Még egy üveg bort! Ünnepelünk!”
Szóval valahányszor újabb üveg érkezett, az előzőt kivittem.
Stevie, lehetne előtte a zongora? Azt még nem próbáltuk el.
Keményen kellett dolgoznunk
Al részének a felvételén,
mielőtt azt se tudta volna, melyik rész az övé.
Ez az! Igen.
Oké, megint én?
- Játszd a sávot! - Légyszi?
Elég. Így elég volt.
Minden visszatekerés öt percig tart.
Minden visszatekeréssel nő a feszültség.
Mihez kezdjek Bruce Springsteen után? Te mit csinálnál?
Végül kedvesebb, soulos megoldást választottam.
Kenny Loggins csodás volt, jött Steve Perry és Daryl Hall,
én meg… „Istenem!”
Ez az!
Steve Perry tud énekelni!
Remek hangja van, Sam Cooke hangfekvésében.
Kérek még egyet! Kérek még kettőt!
Háromszor vagy négyszer ismételhetik a sorukat,
és meg a végén vagyok, és egyszer sem énekeltem még.
Teljesen kikészültem.
Figyeltem, ahogy énekelnek.
Egyszerűen le voltam nyűgözve.
Azt mondtam Quincyéknek, ha valaki elszúrja,
nem megyünk tovább, hogy mi is gyakorolhassuk a sorainkat?
Erre ő: „Ja, igen, persze.”
Michael mellettem állt. Azt mondja: „Jó ötlet.”
„Kösz, Mike.”
- Mehet az átvezetés? - Legyen az?
- Menjünk! - Vezessetek át!
Irány a bridge!
Oké, a bridge jön.
Oké, Huey, te jössz.
Nagyon haza akarsz már menni.
Ha valamit elszúrnánk, menjen tovább.
Egyetlen sorom volt, de remegett a lábam.
Harmóniában akarjátok?
Az utolsó harmóniában legyen?
Nagyon jó lett.
Csatlakoztok hozzá? Hárman, amikor…
Kedves lenne.
Erre azt kérik, énekeljek harmóniában Cyndivel és Kimmel.
A próbán szó sem volt ilyesmiről.
Ki kell találnom valamit. Találjam ki, hogy legyen,
Stevie Wonder, Ray Charles, Kenny Loggins és Daryl Hall előtt.
Mit kellene énekelnem?
Eléggé idegtépő volt.
Oké, itt vagyok.
- Az „állunknál”? - Igen.
Mi a tiéd?
Mi a tiéd, Kim?
Valahogy így?
Túl fáradt vagyok, nincs tanácsom.
És akkor itt.
Megpróbálom. Magas, de megpróbálom.
Az én hibám. Hamis volt. Nem mentem le.
Azt hittem, Huey szétrobban.
Cyndi több oktávot is tud, Hugh meg csak kapaszkodott,
szóval sokszor nem mehetett.
Hamisan énekeltem, ha nem tűnt volna fel.
Cyndi csodásan énekelte el, de valami nem stimmelt.
Hugh, figyelj az éneklése harmóniájára!
Szinte beszélgetésnek hangzik.
Aztán azt mondják: „Mi ez a zaj?” Én meg: „Mi ez a zaj?”
Játszd vissza az elejét, aztán…
Humberto azt mondja, nagyon zajos a felvétel.
„Mi folyik itt?”
- Haldoklik a mikrofon. Ki kell cserélni. - Nem, a mikrofon gyönyörű.
- Gyönyörű? - A mikrofonnak semmi baja.
A mikrofon gyönyörű!
Beszélgetés szűrődik be.
Nevetés vagy ilyesmi.
Amikor énekelsz.
Szerintem nem vicces.
Ne nevessetek, amikor énekelek, mert…
Cyndi, sok karkötőd van.
Ja, hogy…
A fülbevalóm.
Ez eszembe sem jutott.
Bocsánat.
Tele vagyok velük.
Mehet le az egész.
Nem, bocs.
Ez hallatszik benne.
Erről van szó.
Kellett ez a kis nevetés, hogy felfrissüljünk,
mielőtt ráfordultunk a végére.
Legyen ugyanúgy, Huey!
Michael után.
- Túl sokáig tartottam ki? - Nem.
Csodás lett!
Meglett?
Kész a felvétel!
Mivel az egész életemet az éneklésnek szenteltem,
ezek között az énekesek közt lenni,
és a közösség részének lenni,
túlvilági élmény volt.
Nyitva maradhat Ray sávja?
Igen. Sokkal idősebb nálam.
Így Bob Dylanre és Bruce-ra maradt a rögtönzés.
Quincy „komoly kitöltőnek” nevezte.
„Csináljuk meg a komoly kitöltőt!”
Lejjebb!
Itt van a nagy Bob Dylan.
Igen, mi?
Igen, oké.
Legendás, ikonikus szimbólum
Amerika és a világ számára…
Csend! Tessék!
Ezért valami csodálatosra számítottunk.
Rendben.
Megvan. Egy másik sávon.
Sokszor vissza kell játszani.
Össze volt zavarodva,
mert úgy tűnt, nem érti, hogyan kell énekelnie,
inkább a refrénre hasonlítson,
vagy a saját stílusára?
Gyönyörű. Tetszik, hogy együtt énekelsz a refrénnel.
Csak itt van oktávváltás. Gyönyörű.
- Az „én” után szállok ki, ugye? - Igen.
És együtt énekeltél a kórussal. „Mi vagyunk a gyerekek.” Ez szép.
Quincy profi volt.
- Oké. - Gyönyörű.
A producerkedés érdekes. Jó zenésznek lenni kevés.
Pszichiáternek kell lenned.
- Itt lép be. - Stevie, eljátszanád egyszer?
Stevie Wonder volt a titkos ügynök, aki segített megnyugtatni.
Próbálunk egy kicsit.
Stevie elképesztően tud utánozni.
Stevie Dylan hangján énekelt, úgy, mint egy hasbeszélő.
Stevie az a típus, aki a telefonkönyvet is elénekli.
Érződik, hogy zseni társaságában vagy,
ráadásul nagyon kedves.
Mehet, Bobby.
Álmodom, igaz?
De ekkor már sokan voltak a teremben.
Fotósok és mások is.
Bob viszont nem így szokott dolgozni.
Mondom, mi lesz.
Még egyszer, aki nem szerepel a felvételen, menjen ki!
Nem volt más, csak Stevie a zongoránál,
Dylan a mikrofonnál és Quincy a pódiumon.
Rendben, mehet.
Igen!
Megcsináltad.
- Nem volt jó. - Mondom, hogy megvan.
Fantasztikus volt.
Ha te mondod.
Tudom, hogy tudod.
Esküszöm, hogy tökéletes.
- Oké. - Tökéletes.
Springsteen azt mondta, „Szép, Dylan.”
Dylannek szólította.
Gyerekkorom óta hallgattam Dylant,
jó volt találkozni vele, beszélni pár szót.
Nagyon élveztem.
„Döntést hozunk”, erről a részről beszélsz?
Igen.
Ez a vége, ugye?
A végén vagyunk, igaz? Ez a dal vége, ugye?
Igen.
Egy, kettő.
Komoly aggodalmak merültek fel Springsteen hangja miatt.
Éneklek egy részt, és mondjátok meg…
Mintha a kórus előénekese lennél.
- Oké. - Érted, mire gondolok?
Rendben.
Akkor ment a Born in the U.S.A. turné.
Elég fáradt voltam.
- Quincy, mehet? - Igen.
Tessék!
De elkezdtem énekelni…
A hangom nem volt igazán jó, de mindent megtettem.
Meglett?
- Oké. - Ilyesmi kellett?
- Pont ez. - Oké.
Felvesszük még egyszer.
- Mehet. - Most?
Bruce önmaga esszenciáját adja.
Mintha törött üveg lenne a torkában.
Köszönöm.
Rendesen megizzadtam.
- Igen. - Már hivatalosan is nyaral.
- Hazamehetek? - Nyaralsz.
Jól hangzik.
Kész.
Túl vagyunk a nehéz munkán.
Amikor vége volt, lelkesek és kimerültek voltunk.
Egész éjjel fent voltunk, de már akkor, aznap este,
már akkor tudtuk, hogy maradandó dolog született.
Nagyon jó voltál.
- És összejött. - Minden rendben?
Igen.
Lionel, mindenkinek jó lett a szólója.
Tökéletes. Ez a legfontosabb. Ugyanazt érezzük.
De jó!
Összeszervezni 40 szupersztárt egy helyre és időpontra lehetetlen.
Ezért amikor Springsteen azt mondta,
a koncertem után indulok Kaliforniába,
Paul Simon: „Úton vagyok.”
Billy Joel: „Úton vagyok.”
Bob Dylan…
Családdá kovácsolódtunk össze.
Ahogy csak kényelmes…
Felvehetitek fentről.
- Quince, hova ülsz? - Oda.
Na, lassan beüt.
Eltűnt az adrenalin.
Elérte az utolsó buszt.
Azt mondták, srácok, ennyi volt.
„Menjünk haza!”
Micsoda este!
Azt hittem, fizetős meló, szóval indulás előtt
írtam egy számlát, mire azt mondták…
„Számla? Itt mindenki önkéntes.
Mindenki ingyen vállalta.” Mire én, oké…
„Lett egy menő pólóm és egy remek sztorim, szóval oké!”
Diana Ross maradt, pedig már mindenki elment.
Hallottam, hogy sír.
Quincy megkérdezte: „Diana, jól vagy?”
Azt válaszolta: „Nem akarom, hogy vége legyen.”
Sosem hallottam ennél kedvesebb dolgot.
Olyan reggel nyolc körül indultunk haza,
és Quincy nem vezet,
szóval hazavittem Bel Airbe.
Kimerültséggel vegyes vidámságot éreztem.
Emlékszem, Quincy azt mondta, a fehér srácok szépen összehozták.
Feldobott az egész.
Mint amikor koncert után hazamegy az ember,
és azt mondja, igen, ez profi volt.
Egyszerűen jó érzés volt.
Reggel nyolckor, amikor végül hazaértem,
és beléptem a házba, ott várt a család.
Gratuláltak a díjakhoz és ahhoz, hogy én vezettem gálát,
és csak a dalról tudtam beszélni.
Azt kérdezgették, miről beszélek.
A „We Are the World” csodás volt. Tegnap este…
Nem tudták, miről beszélek. Annyira nagy és erős élmény volt.
Ez az egy este túltett mindenen,
ami az életemben történt.
HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB…
Ahogy a KFI híreiben is hallhatták ma reggel,
ahogy máshol is olvashatták, egy perc múlva, 7:50-kor
mindenki ugyanazt a dalt fogja lejátszani.
A technológiának köszönhetően egymilliárd embert érünk el.
Ha kiárad ez az energia, nagyon erős a hatása.
A zene furcsa dolog.
Nem lehet megérinteni, nincs illata,
nem lehet megenni. Egyszerűen ott van.
Beethoven V. szimfóniája 300 éve örökzöld,
és nagyon erős spirituális energiája van.
A „We Are the World” mindenki számára érthető volt.
Még ha valaki nem is tud angolul, értheti a dallamot,
a hangulatot, a dal zeneiségét.
Kiáradt a lelkünk, az energiánk,
ami sokkal erősebb volt, mint bármelyik dalunk.
A dal kritizálható esztétikailag,
de ami engem illet, mindig eszközként gondoltam rá.
El akartak érni valamit vele,
és ebben szerintem jól teljesített.
Szerintem a világon mindenki szeretne segíteni, csak nem tudják, hogyan.
Úgy érzem, változást hozunk a világban, ha mások segítéséről van szó.
Ez az együttérzés új.
Az egész világ a dalodat énekli. Ez őrület.
A világ összes nyelvén.
Az ember ilyenkor azt gondolja, Istenem, mit tettünk?
A kislemezből máris elkelt az első egymillió példány
az első hétvégén.
A múlt hónapban
Amerika gyermekei az Afrika gyermekeinek készített lemezt
történelmi rekorddá tették az USA-ban.
A DAL JELENTŐS ELISMERÉST KAPOTT,
MEGKAPTA AZ 1986-OS ÉV LEGJOBB LEMEZÉNEK
ÉS DALÁNAK GRAMMY-DÍJÁT.
A dalt először zuhanyzás közben hallottam.
A dal csodás lett, és amikor hallottam, hogy a sorom is jó…
Része voltam valaminek, ami megváltoztatta a világot,
és ez alázatra tanít.
A művészek egyesített ereje rengeteg dolgot érhet el.
Félretettük az egónkat
a világ kevésbé szerencsés lakóinak szolgálatában.
Az emberiség tényleg egy.
Szükségünk van egymásra.
Ez a segélyezési álmaink megvalósulása.
A tevékenységünk második szakaszának kezdete.
Élelmet osztunk, életeket mentünk.
A MEGJELENÉSE ÓTA A DAL 2024-ES ÁRON 160 MILLIÓ DOLLÁRT HOZOTT
AFRIKA MEGSEGÍTÉSÉRE, ÉS AZ ÖSSZEG AZÓTA IS NŐ.
Egyesével kell haladni.
Akár egy embert etetünk, akár egymilliót,
a lényeg, hogy elkezdjük.
A „We Are the World” hatása az volt, hogy mindenki követni akarta a példánkat.
A művészek hirtelen rájöttek, hogy megváltoztathatják a világot.
Erről a ma még meg sem született gyerekek is tudni fognak,
mert egyesített minket a zenén keresztül.
Ti jöttök!
Az apám mondott nekem valamit pár éve.
„Élvezd ki, hogy hazajöhetsz,
mert eljön majd az idő, amikor már nem jöhetsz haza.”
Megkérdeztem, apa, mit jelent ez?
Azt mondta: „Nos, a ház itt lesz.
De az emberek a házban már nem.”
Ez a terem ilyen.
A keverőpult ott van, ahol volt,
de Humberto nem ül mögötte.
Michael Jackson ott állt,
ebben a teremben.
Springsteen ott, a sarokban énekelt.
Cyndi Lauper itt volt.
Nagyon különleges.
A házamként gondolok erre a teremre.
Ezt a házat építette fel a „We Are the World”.
1985. JANUÁR 28.
SZERETETTEL ŐRIZZÜK EMLÉKÜKET
Eljön a pillanat
Amikor meghalljuk a hívó szót
Amikor a világnak össze kell fognia
Emberek halnak meg
Ideje segítő kezet nyújtani az életnek
A legnagyobb ajándéknak
Nem mehetünk úgy tovább
Nem tehetünk úgy nap mint nap
Hogy majd valaki, valahol Elhozza a változást
Mindannyian Isten Nagy családjához tartozunk
És az igazság az Hogy nem kell más, csak szeretet
Mi vagyunk a világ
Mi vagyunk a gyerekek
Mi vagyunk, akik fényesebbé teszik a napot
Kezdjünk hát el adni
Döntést hozunk
A saját életünket mentjük meg
Így igaz, jobb napot hozunk el
Csak te és én
Küldd el hát nekik a szíved
Hogy tudják, fontosak valakinek
Az életük így erősebb és szabadabb lesz
Ahogy Isten is megmutatta nekünk
Kenyérré változtatva a követ
Segítő kezet kell hát nyújtanunk
Mi vagyunk a világ
Mi vagyunk a gyerekek
Mi vagyunk, akik fényesebbé teszik a napot
Kezdjünk hát el adni
Döntést hozunk
A saját életünket mentjük meg
Így igaz, jobb napot hozunk el
Csak te és én
Ha már nincs semmid
És úgy tűnik, nincs remény
De ha van benned hit
Nem bukhatunk el
Ismerjük fel tehát
Változás csak úgy jöhet
Ha mind összefogunk
Igen
Mi vagyunk a világ
Mi vagyunk a gyerekek
Mi vagyunk, akik fényesebbé teszik a napot
Kezdjünk hát el adni
Döntést hozunk
A saját életünket mentjük meg
Így igaz, jobb napot hozunk el
Csak te és én
Döntést hozunk
A saját életünket mentjük meg
Így igaz, jobb napot hozunk el
Csak te és én
A feliratot fordította: Vass András