Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ingenting blir det samme etter i kveld.
Ingenting!
Noen av artistene, menneskene og personlighetene…
I kveld blir en av de mest uvirkelige kveldene,
og jeg er glad for plassen min, for jeg vil ikke gå glipp av noe.
Timingen din er perfekt.
-Hei. -Bruce, Lionel. Alt bra?
Bra. Ja.
Bruce. Smokey er også her.
Godt nytt år, baby.
Steve!
En generasjons største artister samlet seg,
med alt vårt ego,
med alt vårt talent,
for å redde noen liv.
Jeg må være i en drøm.
Ok, folkens.
Hallo.
Men vi hadde kun én natt.
De kom ikke tilbake dagen etter.
Dette er hva vi skal gjøre.
Det var travelt og spennende, folk visste ikke hva vi skulle gjøre.
Man er opprømt, bare av kveldens uvanlige situasjon.
Ingenting var mer kaotisk
enn å prøve å samle sammen denne kreative energiballen.
Dette var historie som skjedde der og da.
Én, to.
La oss filme det.
Kom igjen!
Rockemusikklegender.
De beste superstjernene.
Er dere klare?
Dette er en unik, ung sanger.
De mest spennende superstjernene i dagens musikkverden.
Jeg kommer.
Kommer på plass.
Greit.
La oss få i gang festen.
Jeg skal ta deg tilbake så langt jeg kan huske.
Tidlig på 80-tallet forlot jeg Commodores.
Ken Kragen, min nye manager,
sa: "Sangene dine er mer berømte enn deg,
så vi skal få ansiktet ditt ved siden av alle de fantastiske sangene."
Mr. Lionel Richie.
Soloalbumet mitt og sånt skjedde,
så karrieren tok av.
Jeg var et nattmenneske, så alt i livet skjedde etter klokka ett om natten.
En kveld fikk jeg en telefon fra Ken
som endret alt.
23. DESEMBER 1984
Ken Kragen drev et talentforvaltningsselskap.
Han hadde et utrolig rykte.
SJEF FOR KREATIVE TJENESTER
Ken Kragen!
Ken var en superstjerne.
Like mye som artisten,
men han var det på forretningssiden av bransjen.
En morgen var det et uplanlagt møte.
Vi gikk inn og ble møtt av Harry Belafonte.
Da bråstopper du.
Han var en av Hollywoods største stjerner.
Han var legendarisk.
Jeg visste at noe stort skulle skje.
FOR STATSBORGERSKAP
Harry Belafonte var en eldre statsmann.
Han gikk fra å være skuespiller og sanger.
MUSIKKJOURNALIST
Han var fortsatt det,
men for det meste så vi på ham som en ikonisk figur.
Han hadde stor sosial innflytelse.
Vi tror at artister har en verdifull funksjon i ethvert samfunn,
siden det er artistene som avslører samfunnet for samfunnet selv.
Akkurat som borgerrettigheter måtte styrkes,
mente Harry Belafonte at fattigdomsproblemene i verden,
spesielt i Afrika, måtte bli fortalt.
I lang tid nå har vi hørt rapporter
om enda en hungersnød i Afrika, denne gangen i Etiopia.
Men med alt annet som skjer for tiden,
så har ofte de rapportene ikke stor innvirkning.
Folk som sultet i Afrika var så langt unna oss som de kunne være.
Det var bare noe vi så i reklamer, eller i dokumentarer.
Denne moren og barnet hun fødte for to måneder siden,
viklet sammen i døden.
Et sultent barn dør i stillhet.
I Afrika dør de i tusenvis.
Hvordan ser du på all denne overveldende kraften av nød og sult?
Noe må gjøres.
Harry Belafonte sa: "Vi kan ha en konsert."
Bob Geldof hadde allerede lagd Band Aid-singelen omtrent en måned før.
Jeg sa: "Harry, la oss ta idéen Bob har gitt, la oss gjøre det,
men med de største stjernene i Amerika."
Kragen sa: "Jeg snakket nettopp med Harry Belafonte,
og det han sa var: 'Jeg trenger deg'."
MAT VERDEN
Harry sa: "Vi har hvite som redder svarte.
Vi har ikke svarte som redder svarte.
Det er et problem.
Vi må redde vårt eget folk fra sult."
Han prøvde å få oss, den yngre gruppen, involvert i det som skjedde i Afrika.
Jeg sa: "Selvsagt."
Jeg hadde en del å gjøre allerede.
Jeg var vert for American Music Awards.
Hadde nettopp fått det tilbudet.
Jeg skulle på min store soloturné.
Det eneste jeg visste, var at jeg ville involvere Quincy,
for han var hoveddirigenten.
Han er en vellykket artist, men er mest kjent som en produsent og komponist.
Han har jobbet med alle fra Louis Armstrong og Frank Sinatra
til Little Richard og Paul Simon
til Diana Ross og Michael Jackson. Mr. Quincy Jones.
På den tiden kunne du ikke vært mer ettertraktet som produsent.
Han var respektert av alle musikere på planeten.
Det var noe jeg hadde tenkt på tidligere,
og Lionel ringte og sa: "Kom igjen."
Du følte virkelig behovet for det,
for dette er det meste verdenen har trengt hverandre.
Det begynte derfra, og gikk videre til den åpenbare frasen: "Hvem skal gjøre dette?"
Lionel og jeg satte oss i limousinen hans, som hadde en telefon.
Jeg sa: "La oss få deg og Stevie Wonder til å skrive en sang."
Vi ringte Stevie. Vi fant ikke Stevie.
Lionel prøvde å nå Stevie hele natten.
Alle ville ha ham. Hvem ville ikke det?
Han hadde allerede den sjelfulle, episke, legendariske statusen.
Og de stod også Stevie nær.
Når Stevie sier "jeg ringer deg tilbake",
venter du bare på at han gjør det, uavhengig av timeplanen.
Etter det hadde jeg Quincy på telefonen.
Han sa: "Jeg møter Michael i morgen. Jeg sjekker med ham, ser hva han synes."
Mannen hvis plate Thriller har blitt det mest solgte albumet noensinne,
som fikk flere Grammy-nominasjoner i år enn noen i historien.
Michael Jackson er 80-tallets mann.
Mine damer og herrer, Michael Jackson.
Michael og jeg hadde kjent hverandre lenge.
Vi vokste opp i Motown,
og som vokalist for Commodores, og han for Jacksons, knyttet vi bånd.
Jeg har jobbet med dette.
Du har gjemt deg. Det er det du har gjort.
Da han først lærte å kjøre, kjørte han først hjem til meg.
Men han kunne ikke kjøre på motorveien fordi han var livredd,
så han kjente alle bakgatene for å komme seg til huset mitt.
Men Stevie ringte meg ikke tilbake,
så Michael og jeg måtte begynne å skrive uten Stevie.
Jeg sa til Michael: "Jeg kan skrive sangen selv.
Du kan skrive sangen selv.
Om vi skal gjøre dette med Quincy Jones, må det være stort."
Det var min første gang hjemme hos Jackson.
Det er da du gjør Vegas?
Jeg innså at vi aldri hadde skrevet noe sammen,
og vi hadde aldri vært sammen.
-Opp til deg. -Samme for meg.
Det er et valg.
Dette er Sonny & Cher-teamet. Hør.
Jeg innså at han ikke kunne spille, så han nynnet på alle delene,
kassetter og kassetter av…
Unnskyld? Det var bare lag på lag av at han nynnet.
Det var ganske fantastisk.
Vi måtte finne ut hva slags sang vi ville ha.
Ville man ha en sånn? Eller ville man en hymne?
Nei. Det var ikke det vi så etter.
Der var den. Der var malen.
Og når man hadde den, hva tar man på toppen?
Vi gikk gjennom sanger vi tenkte var fyll.
Han sa: "Hvor er geléen?"
Han kalte meg "Lion-el".
"Lion-el, jeg vil at du skal sjekke…"
Sjimpansen Bubbles. Jeg ville ikke holde sjimpansen.
I mellomtiden var det en krangel nede.
"Hold kjeft."
"Hold kjeft!"
"Hva skjer på kjøkkenet, Michael?"
Han sa: "Ricky, stæren, krangler med hunden."
Fuglen kunne snakke, og hunden var sint på den.
Samtidig var det noen som ringte:
"Lionel, de sender et manus til American Music Awards."
Michael jobbet med sangene sine,
og vi tok det ikke så seriøst, for "vi kommer til det".
Det finnes måter å gjøre dette større på med tanke på hva den kan generere, og…
Vi hadde ikke en sang, eller en dato,
men siden vi hadde Stevie, Lionel, Michael og Quincy,
innså Ken at de hadde dynamitt, og de kunne ringe hvem som helst.
Det ville bli episk.
På den tiden hadde vi ingen teknologi. Vi hadde ikke mobiltelefoner.
Ting gikk ikke fort.
Heldigvis var Kens telefonliste massiv.
Jeg pleide å reise med en enorm koffert som bare var telefonlister.
Jeg sa: "Vi burde ikke begrense det til de svarte artistene."
Belafonte sa: "Ja, god idé."
Jeg sa: "Jeg representerer Kenny Rogers, som uten tvil ville gjort dette."
Kenny Rogers var en stor sak.
Vi spurte de andre artistene vi hadde på listen,
som Kim Carnes og Lindsey Buckingham,
men enhver artists timeplan krevde måneder med planlegging.
Alt var et logistisk mareritt.
Mandag. Det er American Music Awards.
Tre timer med det beste innen country, soul og rock and roll.
Lionel Richie er vert, direkte, mandag på 8/7 Central.
Fordi Lionel var vert for American Music Awards, så vi på den datoen
og innså at det ville bringe så mange artister til Los Angeles,
utgifter betalt, det stod allerede på timeplanen.
Det var det sentrale punktet,
da jeg tenkte: "Hvem kommer til American Music Awards, Larry Klein?"
PRODUSENT, AMA
På den tiden var American Music Awards en stor greie.
Jeg hadde Diana Ross og Hall & Oates.
Jeg hadde dem booket. Prince, Madonna, og Cyndi Lauper.
Jeg går etter Hall & Oates.
Ken Kragen ringte meg.
Han sa: "Jeg vil sette sammen en gruppe superstjerner,
så mange jeg kan få, til å være med på sangen."
Men for å få dem sammen til en innspilling,
måtte det skje AMA-kvelden.
Det var ikke noe valg.
Det var mindre enn en måned til.
Vi så på toppen av listene og sa: "Hvem kan selge flest plater?"
Ta godt imot hans kongelige råtass, Prince!
Prince var en de virkelig ønsket. Han hadde "Purple Rain".
Hva ser du frem til å se i filmen?
Prince.
Noe mer spesifikt enn det?
Prince.
-Og hva mer? -Prince.
Prince var forelsket i Sheila E.
Sheila E!
Hun var trommeslageren hans, og hun var også en god sanger.
Jeg tror vi trengte litt av alt.
Steve Perry, vokalist i Journey, hadde den tredje beste singelen.
Jeg ville ha Madonna.
"Material Girl" og alt hun gjorde ville skaffe et nytt publikum,
men Ken ville ha Cyndi.
Vi kranglet om det.
Får du med Barbie-dukken?
Jeg følte at det var en viktig ting å gjøre.
Jeg tror at rock and roll kan redde verden.
Eller at vi burde prøve.
Det neste kritiske trekket mitt var å gå etter Springsteen.
Ok. Denne stolen?
Ok.
I 1985 var jeg på topp!
Vi var populære og hadde en flott turné.
Springsteen var suksessrik, men han skulle ikke på AMA.
Vi ringte Springsteens manager, Jon Landau,
og han sa: "Han avslutter en turné kvelden før.
Han flyr aldri dagen etter en konsert. La meg snakke med ham, så ser vi."
Hungersnødhjelp var viktig. Jeg visste det ikke hadde blitt tatt opp.
Du sitter alltid der og tenker: "Hva kan jeg gjøre med det?" Ikke sant?
Det kom brått på.
Vanligvis ville jeg ikke gjort det, men det virket viktig.
Så var det: "Vi har Bruce Springsteen. Vi kan ringe Bob Dylan."
Det var Bob Dylan.
Han spilte "Blowin' in the Wind". Når har han ikke vært en legende?
Bob Dylan var kjent som den bekymrede musikeren.
Han ville passet mer enn noen andre,
men det var ikke den beste perioden for ham.
WE ARE THE WORLD-BOKFORFATTER
Men han var Bob Dylan.
Han var en gåte.
Da Bob Dylan og Bruce Springsteen forpliktet seg,
var det bare å velge og vrake.
David Byrne var ikke tilgjengelig.
Van Halen var utilgjengelig, fordi de var på turné.
Jeg ville ha Bette Midler og Dan Aykroyd.
Jeg hørte om det fordi Michael ringte meg.
Han sa at han planla å ha et stort arrangement
og om jeg ville være med.
Jeg var ikke så klar over hva som foregikk i Afrika,
men på den tiden ble det Michael gjorde til gull, så det var selvsagt enkelt.
ETIOPIA-PROSJEKTET
Vi har verdens vakreste artister.
STEMMEN TIL QUINCY JONES
Det ville vært kjipt å produsere plata med så mange flotte folk,
også funker det ikke, fordi du har feil sang.
Vi har folka. Nå trenger vi teksten.
18. JANUAR 1985 TI DAGER TIL INNSPILLING
Michael og jeg trodde vi hadde all verdens tid. Vi tulla masse.
Kragen ringte.
Jeg får nesten ikke sove. Jeg er så spent.
Han sa: "Mange folk venter på denne sangen.
Det er ikke kun dere fire."
"Herregud."
Han sa: "Jeg tror vi har Billy Joel.
Vi har Willie.
Jeg tror vi har Tina. Huey Lewis, Paul Simon, Diana Ross, Ray Charles."
Det var bare masse press.
"Og vi skal gjøre dette samme kveld som American Music Awards."
"Hva snakker du om?"
Og så kom Quincy innom.
Ja. "Nå skjer det."
Quincy sa veldig stille: "Jeg trenger en sang."
Du må forstå hvor alvorlig situasjonen var.
American Music Awards var uka etter,
og Quincy fikk ikke gjort noe frem til vi hadde en sang.
Jeg vet ikke hvordan det skjedde. Vi ble besatt.
Slang ut ting. Det som føltes bra.
Jeg fant på noen akkorder.
Michael sa: "Jøss."
Ok.
På toppen av…
Magisk.
Vi hadde en mal med mumling
og ingen ord.
"We are the world" var nok en linje fra Michael.
"Vi er barna."
Hva er vi? "Vi er…"
"Vi er de som skaper en lysere…"
Ut av øyekroken…
…så jeg noen plater falle.
Og jeg hørte…
"Hva pokker? Hva i helvete er det? Hva…"
Jeg så meg over skulderen.
Det var den største slangen.
Og Michael sa: "Der er han, Lion-el. Herregud."
Han hadde mistet slangen i rommet.
Han kom "når han hørte oss synge, Lion-el,
og han ville møte deg. Han vil hilse på deg."
Jeg mener, det… Jeg måtte komme meg ut!
Jeg skrek som om det var slutten.
Jeg så en skrekkfilm, og det gikk ikke bra med broren.
19. JANUAR 1985 NI DAGER TIL INNSPILLING
Det var en hektisk start på innspillingen,
og stedet var veldig viktig.
Dette er konfidensielt.
Den mest skadelige informasjonslekkasjen
er hvor vi gjør dette.
Vi sjekket hvert eneste studio i Los Angeles,
og A&M Studio hadde alt.
Flott sted.
Lyden var fenomenal.
Ferdig.
I det øyeblikket det blir offentlig kjent, om det dukker opp i pressen,
kan det ødelegge prosjektet.
I det øyeblikket Prince, Michael Jackson eller Bob Dylan kommer
og ser masse folk, kommer de aldri inn.
Kragen var bekymret for at informasjon ble lekket,
og de var så paranoide.
Vi har hatt flere informasjonslekkasjer om dette
som ikke har gjort det lettere.
Sporet du hvor det kom fra?
-Internt. -Herfra?
Vi må være forsiktige.
Dette var det største som skjedde i popmusikken her i byen,
så man kunne ikke holde det så hemmelig.
20. JANUAR 1985 ÅTTE DAGER TIL INNSPILLING
Michael og jeg hadde skrevet ferdig sangen
og levert den til Quincy.
Det første spørsmålet: "Liker han den?"
Herregud.
Jeg hørte på den i huset og ble forbløffet.
Som i at det var så riktig.
Jeg var så glad. "Takk, Gud!"
Han elsket den. Ok.
Så måtte vi spille inn demoen…
23. JANUAR 1985 FEM DAGER TIL INNSPILLING
…så resten av artistene hadde en idé om hvordan sangen hørtes ut.
Det er den andre.
Jeg heter Humberto Gatica.
Jeg ble bedt om å være lydingeniør med ansvar for hele prosjektet
av Quincy Jones.
Hallo?
Hvordan går det?
Tuller du?
Vi har Michael og Lionel her.
Vi gjør oss klare til å gjøre det grunnleggende nå.
Én, to, tre…
Idéen var å lage noe enkelt,
for det handlet om sangen,
om hva stemmene skulle tilføre produksjonen.
Beklager, én til.
"Ja, vi skaper en bedre dag." Jeg elsker det!
Det virket så naturlig å si "lysere" igjen.
Man kan få en sterkere følelse med et annet ord.
-Tror du det? -Ja.
Midt i økta kom Stevie inn.
Han trodde vi skulle skrive sangen.
Quincy sa: "Jeg skal snakke med ham."
Quincy tok ham med ut for å si at vi var ferdige.
Vi lagde demoen.
Stevie sa: "Ok."
Man kunne se sjokket. "Hvorfor sa ingen noe?"
"Jo, det gjorde vi. For tre uker siden."
I det øyeblikket var babyen i ferd med å bli født.
Vi må sende musikknotasjon, et brev og alle kassettene til artistene.
-Kan vi få den på mandag? -Selvsagt.
Jeg må ha opptaket i morgen. Det er viktig.
24. JANUAR 1985 FIRE DAGER TIL INNSPILLING
Jeg hadde en bunke med 50 kassetter som gikk til managerne.
Noen gikk direkte til artistene.
Det var en spennende tid.
Vi hadde hatt vår første store hit-plate.
Jeg fikk kassetten, kassettbåndet, på den tiden,
av sangen og invitasjonen, og jeg spilte demoen i bilen.
Jeg hadde aldri møtt Lionel eller Michael, så det var en fantastisk invitasjon å få.
Og så husker jeg at jeg tenkte: "Ja, dette blir en suksess."
Jeg hørte om det, fordi Lionel ringte meg.
Lionel var broren min.
Det var det. Det var nok for meg.
Jeg trengte ikke å bli lokket eller noe.
Quincys kontor sendte meg en kopi.
Jeg hørte på den et par ganger, og den hadde et minneverdig refreng.
Da jeg hørte det, syntes jeg det var bredt,
som musikk som vil bære alle de stemmene normalt må være.
Jeg sa: "Ok, det er greit."
VI GLEDER OSS OVER…
I brevet som ble sendt ut var en av linjene streket over.
Det var hvor det var.
Det står at A&M studio…
Ken sa: "Nei, ingen må vite at det er der."
Det var unødvendig at han ga meg detaljer.
Jeg, som mange artister jeg kjente, husket ikke en dritt.
Quincy ringte meg
og sa: "Vi skal lage en ny sang, men jeg vil at du skal ta deg av stemmene."
VOKALARRANGØR
"Kom og snakk. Vi har ikke mye tid."
Quincy og jeg møttes i 1973.
Jeg var en hvit gutt oppdratt i en svart gospelkirke.
Quincy hørte noe jeg hadde gjort for Sarah Vaughan,
og han inviterte meg hjem.
Han kom til inngangsdøren, og han så opp og sa:
"Du er ikke hvit."
Det var begynnelsen.
Vi ble kunstnerisk forelsket og ble brødre,
men Quincy var generalen.
26. JANUAR 1985
TO DAGER TIL INNSPILLING
Vi endte opp hos meg.
Tom Bahler var der med Quincy,
og de var i stua mi.
De hadde masse ark.
De hadde navn på alle artistene på gulvet.
Så måtte vi gå gjennom prosessen med å arrangere vokalene.
Vi måtte velge hvem som skulle gjøre soloene,
som kun var en halv linje å synge,
og det måtte være din lyd, din stil, din toneart på en halv linje.
Jeg begynte å høre på alle artistene som skulle synge solo…
…og så etter forskjeller, kontraster.
Bruce hadde en rå lyd.
Så tenkte jeg på Kenny Loggins.
Kenny hadde en ren lyd
som var perfekt etter Springsteen.
Bahler studerte stemmene deres,
fordi han ville forsikre seg om at de var komfortable med det de måtte synge.
Etter å ha jobbet med Tina tidligere,
satte jeg henne veldig lavt, for hun hadde så mye varme der nede.
Og så hadde man Steve Perry.
Registeret hans elektrifiserte på det stedet.
Cyndi, stemmen hennes var sterk.
Selv i "Girls Wanna Have Fun".
Gud, jeg elsket Huey,
men ikke alle artister skulle synge solo.
Han var også bekymret for hvem de skulle stå ved siden av,
og det førte til interessante diskusjoner om hvordan folk skulle bli kombinert.
Jeg trodde vi skulle få alle til å komme inn,
én etter én, inn i båsen og synge.
Quincy sa: "Nei. Da blir vi her de neste tre ukene.
Vi lager en sirkel i rommet med alle mikrofonene,
og alle skal synge og se på hverandre."
Noen av disse artistene er bråkmakere.
Det var folk der inne, bråkmakerne.
Cyndi Lauper var en.
Stevie Wonder var en annen.
Jeg er ikke redd, men vi kan være på dypt vann.
Quincy sa: "Vi tar det fra begynnelsen. Hva skjer når de kommer til studioet?"
Vi måtte takle de som kom inn, og vi ville ikke ha noen pauser.
Det måtte være sømløst, for om vi hadde stoppet et øyeblikk, ville det blitt kaos.
Jeg så på disse navnene. Store artister.
Og jeg var en av dem.
"Hva gjør jeg? Hva i all verden gjør jeg her?"
Det var skummelt.
Og plutselig var…
…tiden inne.
28. JANUAR 1985
INNSPILLINGSDAGEN
Jeg var på Shrine Auditorium da Lionel kom tidlig om morgenen.
Artisten din var vert for det største programmet i beste sendetid,
da tv var det eneste som skjedde.
Vi var bekymret for Lionel.
Det er mer dialog enn jeg har taklet før.
Men det er gøy. Mye moro.
Det er alltid spennende, og jeg ser frem til det.
Om jeg holder meg våken!
Men vi hadde også oppsettet for studioet.
Jeg ble spurt om å frivillig sette opp lys.
Jeg fikk venner i bransjen til å jobbe frivillig…
LYSTEKNIKER
…og jeg fikk utstyret gratis.
For å være ærlig, tror jeg ikke engang de visste hvem som skulle komme.
Det var mye usikkerhet om artister som ikke kom til AMA.
Quincy Jones ringte meg.
Han sa: "Du vil være i Los Angeles i morgen kveld."
Jeg sa: "Nei, jeg skal være i Las Vegas."
Stevie var i Philadelphia, klokken to samme dag som arrangementet.
Vi sees til sommeren.
Bruce Springsteen avsluttet sin turné i Buffalo.
Jeg hadde hørt hvordan været var der.
Vi ble nervøse.
AVLYST
Man innså at man ikke hadde kontroll over hva som ville skje.
Det var en kveld hvor du bare svevde.
Jeg heter Lionel Richie.
I kveld er vi på Shrine Auditorium i Los Angeles i California
på American Music Awards!
Pass på. Vi kjører på hele natten!
Lionel, den kvelden, hadde sitt ansvar som vert.
Han var lederen av showet.
Ingenting blir det samme etter i kveld.
Han opptrådte to ganger…
…og vant priser.
Lionel Richie!
-Lionel Richie! -Lionel Richie.
-Lionel Richie!
-Lionel Richie. -"Hello."
Jeg tror jeg vant seks priser den kvelden mens jeg var vert.
Jeg glemte at jeg jobber her.
Da han var bak scenen, snakket han om "We Are the World".
Hadde 30 sekunder, så tilbake på scenen.
I 1984 begynte hun en solokarriere med sitt nye album, The Glamorous Life.
Bare vent til du ser Sheila E!
På den tiden var jeg på Purple Rain-turneen.
Det var ustanselig.
Da jeg kom til AMA, var jeg i ørska.
Syng!
Jeg var kjempenervøs.
Jeg så mot publikum, som er feil å gjøre,
for du ser på de første fem radene, og tenker: "Herregud!"
Kom igjen, syng!
Jeg husker at Lionel sa: "Etter AMA,
skal alle synge denne sangen, og jeg vil at du synger et av versene."
Og jeg sa: "Absolutt."
Lionel sa at han håpet at Prince også ville synge et vers.
Jeg sa: "Kult, men han gjør det på sin egen tid."
La oss se hvilken plate som blir årets svarte singelliste.
Nominerte var Prince, "When Doves Cry", Michael Jackson, "Thriller".
I noen kategorier var det Prince mot Michael.
Rivaliseringen var ekte.
Det hadde vært flott om Michael og Prince sang sammen.
En flott uttalelse å komme med, at selv disse to,
for å redde liv, kunne gå sammen om dette.
"When Doves Cry", Prince.
Livvakten til Prince het Chick,
og Chick var skumlere enn helvete.
Han var bare en enorm person,
og når Prince vant, gikk Chick opp på scenen med ham.
Ingen kom til å angripe ham på scenen! Kanskje det er annerledes nå for tiden.
Skandaløst!
Prince vant de store prisene. Ikke Michael. Han var ikke der.
Han var i A&M Studio og gjorde greia si.
-Michael? -Ja?
"Det er et valg vi tar. Vi redder våre egne liv."
Kan du droppe de linjene fra refrenget?
Så utelate "det er et valg"? Kan noen gi meg teksten?
Jeg utelater det, men glemmer det kanskje.
Den første som kom hit, var Michael Jackson.
Satte ham midt i det rommet. Vi brukte en C12-mikrofon.
Kan vi ta en?
Klar.
Han følte at han var synkronisert med musikken.
Kan vi få balanse før vi tar det derfra?
-Uten låta? -Klart.
Jeg var her og justerte noen lys,
og Michael Jackson lyttet,
og plutselig sang han.
Dette var den mest bemerkelsesverdige stemmen jeg hadde hørt i hele mitt liv.
Beklager.
Jeg sa ikke "bedre". Jeg fortsatte å si "lysere".
Jeg glemte det.
Da jeg ble bedt om å skrive dette av Quincy,
om sult i verden,
la jeg hjertet og sjelen min i det.
Det er vanskelig å si noe, for det er lettere for meg å snakke gjennom sangen.
Det er uttalelsen min.
Quincy, tror du…
Jeg sier "du", bør jeg si "du og jeg" eller "du og meg" på slutten?
-Jeg liker "du og jeg". -Ok.
-Det er mer sjelfullt. -Ja, sjelfullt.
-Ja. -Country.
-Ja. Country. -Elsker det.
Det er det det handler om.
Det som var så interessant med Michael,
var at han opprinnelig kun ville skrive sangen.
Først ville han ikke synge eller være med i videoen.
Han syntes det var overeksponering.
Jeg overtalte Michael til å være med.
Det ville vært en av hans største feil om han ikke hadde blitt med.
Men han var der. Han var veldig involvert.
Hvordan høres det ut?
Høres flott ut.
Fantastisk, Mike.
Straks, spennende opptredener av Tina Turner, Cyndi Lauper og Prince.
Kenny Kragen var på showet, på første rad. Hver gang det var reklame,
hoppet Kenny ut av stolen og løp bak scenen.
Bli i stolen, kjære, bli i stolen.
Jeg gikk til ham og sa: "Vi har en situasjon."
Cyndi Lauper.
Bak scenen kom Cyndi Lauper bort til meg og sa: "Kjæresten min hørte sangen.
Jeg kan ikke komme, for han tror ikke det blir en suksess."
Ingen visste det.
Det var en gruppe flotte mennesker,
men jeg var så ekstremt sliten.
Litt av et år, eller hva?
Etter showet var det sånn: "Greit, bare dra dit."
Jeg sa: "Cyndi, det er viktig at du tar den rette avgjørelsen.
Ikke gå glipp av øvelsen i kveld."
For en kveld!
Jeg sa til artistene: "Ikke heng her. Kom dere til A&M Studio."
Kan du si hva du føler om plata som blir laget i kveld?
Jeg vet ikke hva som skjer. Quincy er der og biter negler,
og jeg vil bort og sjekke.
-Ja. -Og navnet på den?
"We Are the World".
Det går et rykte om at Prince og James Brown kan være inkludert.
-Ingen kommentar. -Hvorfor ikke?
-Jeg får ikke snakke om det. -Vi må gå videre.
-Tusen takk. -Takk.
Da jeg dro fra AMA, visste jeg at det var en bil der.
Så dukket vi opp. Jeg ante ikke hvem som skulle være der.
Jeg visste ingenting om prosjektet før jeg kom til Los Angeles.
Quincy betød mye for folk,
og når han gjorde et prosjekt, var det verdt å ta del i det.
Nesten alt var klart.
Quincy ba meg om et papir, og han valgte å skrive den beste replikken.
"Legg igjen egoet ved døra."
Jeg var heldig nok til å være en av kameramennene,
men jeg var bare ferskingen. Jeg hadde flyttet hit tre år tidligere.
Produsenten sa: "Gå ut foran. De kommer snart."
Spørsmålet var hvem som skulle komme.
Vi har Kenny Rogers på vei.
Da jeg kom til studioet,
innså jeg at det var kremen av popmusikk for den tiden.
-Ray Charles, bilen kommer. -Herregud!
-Bette Midler. -Jeg tror det.
-Der er Christie Brinkley. Herregud! -Ser noen Billy Joel?
Det var overveldende.
Vi kommuniserte med walkietalkier.
Hvem dukket opp? Hvem var her? Hvem kom?
Kim Carnes kommer.
En fyr stoppet over gata, i en gammel Pontiac GTO.
Det var Bruce Springsteen.
Jeg sa: "Wow, det skjer."
Det var Ray. Det var virkelig ham. Det er som om Frihetsgudinnen dukker opp.
For meg var Diana Ross: "Oi. Vi traff et nytt nivå nå."
Det føltes som om jeg var i en drøm.
Alle var legender for meg.
Bob Dylan? Jeg tror jeg bare sa hei og gikk videre fordi jeg var redd.
Ingen andre enn artistene fikk komme inn i studioet,
så ingen hadde assistenter.
Og så fikk vi snakket med hverandre,
og det var spenningen.
Det var berusende å være rundt den gruppen.
Jeg følte meg ikke pent nok kledd. Jeg var bekymret.
Jeg kjente Billy Joel, så jeg gikk rett bort til ham.
Alle følte magien.
Alle du kan tenke på i bransjen på den tiden, var på den innspillingen.
Vi var på trinnene.
Paul var på et av de nedre,
han så opp og sa: "Om en bombe lander her, er John Denver på topp igjen."
LEGG IGJEN EGOET VED DØRA
Det er vakkert. Dette er så vakkert.
Vi følte at energien i rommet var veldig høy.
Ray og Willie skal synge litt.
Men samtidig var det noe konkurranse.
Egoet var fortsatt der. La oss ikke late som noe annet.
Kjendiser kan være vanskelige
når de er omgitt av managere, agenter og stylister,
men de var ikke i det miljøet.
De største stjernene i musikken syntes det var avvæpnende.
De virket nesten engstelige.
Det var som første dag i barnehagen.
Ok, folkens.
Kan vi få alle ut så vi kan…
Vær så snill.
Hallo.
Hør her. Folkens.
Quincy måtte samle alle barna.
Først vil jeg at dere møter Bob Geldof, som er inspirasjonen bak dette.
Dette er mannen bak Band Aid.
Han kom nettopp fra Etiopia, og han vil snakke med dere.
Å. Vil jeg?
Vel, kanskje,
for å få dere i stemning til sangen dere skal synge,
som forhåpentligvis vil redde millioner av liv,
tror jeg det er best å huske at prisen for livet i år
er en plastbit som er 17 cm bred med et hull i midten.
Og jeg vet ikke om vi kan forstå det å ha ingenting.
Men ingenting er å ikke ha vann.
I noen av leirene er det 15 poser mel til 27 500 mennesker.
Man ser hjernehinnebetennelse, malaria og tyfus rundt i lufta,
og du ser lik ligge side ved side.
Og derfor er vi her. Jeg antar at det er derfor vi er her.
Og jeg vil ikke dra noen ned,
men kanskje det er den beste måten å skape følelsen på,
hvorfor dere er her i kveld, så det kommer frem.
Tusen takk, alle sammen, og la oss håpe det funker.
Quincy var så smart.
Han brukte Geldof sin tale til å få folk til å fokusere på hva dette handlet om.
"Vi har det gøy her,
men jeg vil at du skal legge det du føler i sangen."
Jeg hadde nettopp opptrådt på AMA.
Alle hadde det gøy,
og da han forklarte hvorfor vi var der,
sa man bare: "Wow."
Alt som synges her, vil være unisont på hvert opptak,
og harmonien, så vi slipper å snuble med harmonien i rommet.
Det første jeg vil gjøre, er vokalistene til refrengene, ok?
Kan vi høre fire takter uten låta?
Acapulco!
Én, to…
Vent, alle sammen.
Om alle kan kompe fra knærne i stedet for føttene.
Vi hører føttene som tramper på trinnene.
Spenningen var der, for vi hadde ikke mye tid.
Teknisk sett måtte vi være samkjørte,
og vi måtte være raske.
En gang til, takk.
Vi måtte lære oss sangen, og så måtte vi øve på den og gå gjennom den. Så ja…
Presset var på oss som produksjonsgruppe
å sørge for at når vi lot Springsteen dra hjem,
når alle fikk dra hjem, var det gjort.
Bare én natt
for å få det til.
Nå gjør vi det hele veien,
og opp i samme oktav som Michael synger.
Alle som ikke kan synge så høyt, ikke syng.
Kun de høye. Jeg vil ikke ha oktaver på denne delen.
Vi tar lave oktaver senere. Så om det er for høyt for noen, kan de hvile litt.
Så kommer vi tilbake og tar det. Ok?
Så vi spiller av, så begynner vi å jobbe, ok?
Kan jeg høre det?
Har alle hodetelefoner?
Bob Dylan kjente seg selv.
Han var ikke en sanger på den måten som Stevie Wonder var.
Så Dylan var nok mer ukomfortabel enn noen andre som var her.
-Noen synger fortsatt en oktav. -Jeg vet.
Vi kan ikke ta oktavene på denne delen.
-Er det kun for dem? -Hva? Ja.
Noen sa: "Det er ikke mitt register."
-Hva med deg? -Jeg klarer ikke.
Klarer ikke.
Om det var utenfor registeret, prøvde du å finne ut:
"Kanskje jeg kan synge harmoni." Det ville de ikke.
De ville bare ha det unisont.
Det er et ordtak: "Vær dårlig, men diskré."
Syng mens du er i ditt register. Stopp når det kommer utenfor.
Det er så mange stemmer. Ingen vil merke det.
Én, to, tre.
Det var sikkert 60 eller 70 folk i rommet.
Det begynte å lukte.
Lysene mine var store 5000-watts ildpustende instrumenter,
så det ble veldig varmt her inne.
Og det økte anspentheten.
Vi hadde alle lysfolkene og fire kameramenn,
man måtte være forsiktig så man ikke floket til kablene,
og man måtte være stille.
-Folkens, dere må være stille. -Vær stille.
Vi må slutte å lage lyd i opptakene.
Vi filmet videoen
og satte sammen sangen samtidig.
Kunne noe gå galt? Absolutt!
Vi hoppet bare i det.
Klokka tikket. Quincy bekymret seg for helheten.
Jobben min var å løse det hvis det var problemer på gulvet.
Kanskje en endring…
Det burde være "lysere".
Det føles som om de sang "lysere".
-Er det "lysere"? -"Bedre. Lysere."
Jeg vil ikke skape problemer.
"Bedre" eller "lysere"? "Lysere" er det alle går mot.
Lionel Richie var fyren som samlet alle.
Jeg gikk rundt til alle gruppene og slukket branner.
Han gikk på adrenalin.
Han var uten stans, men sånn er han uansett.
Han hadde historier. "La oss gjøre slik. La meg si noe."
Han fikk folk til å le.
Han fikk vannet til å flyte på riktig måte.
En replikk du aldri kan bruke i livet.
"Jeg er ikke sikker. Hva synes du?"
"Bedre" har mer kraft.
Vi hadde 47 artister.
Sier du det, får du 47 ulike versjoner av "We Are the World".
Så min jobb var å sørge for
at vi ikke under noen omstendigheter avvek fra det det var.
Hva gjør du?
Hva er det? Hva betyr det?
Det er oversettelsen av "We Are the World".
Stevie sa: "Jeg tror vi trenger noe swahili i sangen. Jeg syns vi skal synge…"
-På hvilket språk? -Kiswahili.
Ok, tusen takk.
Én, to, tre, fire.
Gjør vi dette, går vi tom for tid,
og om vi går tom for tid, blir det ikke bra.
Jeg stod i hjørnet av rommet, tilfeldigvis nær Waylon Jennings.
Jeg hørte ham si: "Ingen god, gammel gutt har sunget swahili.
Jeg tror jeg stikker."
Waylon gikk ut døren.
"Jeg takler ikke dette. Jeg vet ikke hva det betyr,
men jeg skal ikke si det." Der mistet vi Waylon.
Vi hører nå.
Hører nå.
De snakker ikke swahili, så vi burde ikke…
Noen sa: "Stevie, de snakker ikke swahili i Etiopia."
Du kunne se potensialet for en lingvistisk krangel.
Jeg tror at det du prøver er…
Det er ingen vits i å snakke til de som sulter.
Du snakker til de som har penger å gi.
Og, du vet, det vil…
Om det påvirker én, påvirker det kanskje to.
-Hvilke ord bruker vi? -Vet ikke, men…
-Om vi ikke har tekst… -De snakker amharisk.
Problemet er at vi ikke har noen tekster.
-Hele poenget er… -Hva har vi, Smelly?
Jeg husker at jeg stod bak Ray Charles,
og Ray sa: "Quincy. Ring i bjellen."
Som betød: "Kom igjen, jobb nå."
Mange ble litt utålmodige.
Alle var slitne.
Folk ville jobbe på og få det gjort,
og jeg tror det var der "sha-la sha-lin-gay" ble til.
Jeg tror det var Michaels idé med: "Vi får inn noe som høres kulturelt ut."
Unnskyld meg.
Et øyeblikk.
Vent litt!
Vi sier: "For det er det vi gir."
Hva er det vi gir?
Jeg er en av de få som ville sagt noe til Michael.
-Det gir ikke mening. -"La oss begynne å gi."
Ja. "Så la oss begynne å gi" er bedre.
Jeg hadde kjent Michael Jackson siden han var ti år,
da han kom på audition for å være Motown-medlem.
Han sang og danset rumpa av seg da han var ti år.
Hva vil du ha?
Michael var en av de største artistene, en av de beste låtskriverne noensinne.
Folk var redde for å si: "Nei, vi burde ikke gjøre det. Det høres ikke bra ut."
Si meg hva "sha-la sha-lin-ga" betyr!
Når du vokste opp i Motown, var det sånn vi var,
og vi elsket hverandre.
Liker alle teksten "én verden"?
-Ja. -Det er flott.
-"Én verden". -"Én verden"!
"Én verden, våre barn. Én verden, så la oss begynne å gi."
-Ja. -Alle sammen.
Det er veldig bra. Ikke endre det, for hørselen min blir dårligere!
La oss få det innspilt!
Om du kan, er den der.
Kom igjen!
Greit, sett i gang.
Endelig var vi ferdige med refrenget.
Nettopp!
Quincy ville si takk til Harry Belafonte.
Husk at han som startet dette, er Harry Belafonte.
Og plutselig skjedde det mest utrolige.
Harry Belafonte var den mest inspirerende personen for oss som var der.
Al Jarreau begynte å synge Harry Belafontes sang.
Plutselig ble alle med.
Jeg drakk for mye, må jeg si
Fordi dere må bli kjørt hjem Av meg eller Ray
I pausene spilte Ray en annen versjon av "We Are The World",
gospelversjonen, "Georgia on My Mind"-versjonen.
Og i det øyeblikket overhørte jeg Ray og Stevie snakke.
Ray sa: "Jeg må på toalettet."
Så sa Stevie: "Jeg kan vise deg hvor det er."
Og han bare tok ham i armen, og de gikk,
og alle sa: "Den blinde leder den blinde."
Alle fikk latterkrampe.
Fiskeburger. Fiskeburger!
Folk var sultne.
Det kommer vafler.
Kylling og vafler! Kvelt kylling og vafler.
Alle bestilte kylling og vafler fra Roscoe,
og jeg har aldri sett noen spise kylling bedre enn Lionel Richie.
Han spiste det siste lille beinet.
Han sugde det til seg, spiste og la det oppå den andre,
så da han var ferdig, lå alle de små beina ordentlig.
Jeg sa: "Ingen spiser kylling bedre enn deg."
Da pausen kom,
gikk Diana til Daryl Hall med musikken i hendene
og sa: "Daryl, jeg er din største fan.
Vil du signere musikken min for meg?"
Vi så oss rundt og sa: "Jøss!"
Så snart hun gjorde det, skjedde det over hele rommet.
Å se Cyndi Lauper spørre Lionel eller Bruce,
det var kult at de ville ha hverandres autografer.
Og så spurte de meg, og jeg tenkte: "Vil de ha min autograf?
Jøss, det er veldig kult." Ikke sant?
Jeg ringte Prince for å si hvordan det gikk.
Jeg sa: "Jeg tror du burde komme.
Det er ganske kult, og alle henger sammen.
Vi har det gøy."
Jeg var på telefonen med Prince.
Han var på Carlos 'n Charlie's.
Han sa: "Jeg skal spille gitarsolo i et annet rom."
Jeg sa: "Nei, vi er alle i samme rom. Du må komme og synge."
Han vil ha med en gitar, og vi trenger ikke gitar på den.
Det var sent, og jeg gledet meg til å synge et av versene,
men de spurte: "Tror du at du kan få Prince hit?"
"Jøss, dette er rart."
Jeg begynte å føle at jeg ble brukt til å være her
fordi de ville at Prince skulle komme,
og jo lenger jeg var der, så kom han kanskje.
De ventet sikkert på limousinen hans.
Men han kom ikke.
Jeg visste at han ikke kom,
for det var for mange folk, og han ville følt seg ubekvem.
Jeg sa til Lionel: "Jeg drar."
De ville aldri at jeg skulle synge et vers,
som var litt hjerteskjærende.
Vi hadde gjort hooket, så gikk vi inn i soloene.
De to linjene.
Michael kom og sa: "Prince kommer ikke, så vi har en plass som trenger en solist.
Hvem anbefaler du?" Og jeg sa Huey Lewis.
Huey Lewis hadde en flott solostemme.
Noen sa: "Quincy vil snakke med deg."
De tok meg til Quincy, som sa: "Smelly, hent Michael."
Han sa: "Syng linja for Huey."
Jeg fikk Princes linjer. Det var ganske store sko å fylle.
-Ja! -Kan jeg gå nå? Nei.
Fra det øyeblikket var jeg kjempenervøs.
Ok?
Delene er ferdig innspilte.
Da vi kom til noen soloer, spurte folk: "Hvorfor har han den delen?
Hvorfor har hun den delen?" Svaret var: "Det passer registeret deres."
Ta den linjen her. "La oss innse…"
Quincy fortalte meg hvem jeg skulle synge med,
og jeg sa: "Willie Nelson? Interessant."
Jeg ble virkelig overrasket.
Vi samlet oss rundt pianoet, og Stevie Wonder spilte sangen,
og vi sang den akustisk.
Og Stevie Wonder, du kunne se på ham at han gjenkjente de ulike stemmene.
Omtrent halvveis, mens han spilte, sa han: "Så mange stjerner."
Den første gjennomgangen rundt pianoet,
det var da vi hørte hvordan det skulle høres ut.
Det glemmer jeg aldri. Utrolig.
Å høre alle personlighetene for første gang på den sangen…
Jeg får gåsehud bare ved å tenke på det.
Vi hadde merket gulvet med teip med navnene,
så det var en stor U-form.
Det begynte her og gikk hele veien rundt.
Jeg husker at jeg telte dem bare fordi jeg…
"Ok, det blir tre her, to her."
Jeg så på en rekke navn på gulvet.
"Dette blir utrolig."
Springsteen var her.
Test, én, to.
Jeg var der.
Michael Jackson var her. Jeg sang etter ham.
Vi hjelper deg.
Du vet at det er med meg?
Den sirkelen var livets skremmende sirkel.
Quincy hadde rett.
Når det var din tur til å synge, ga du 200 %, fordi klassen så på deg.
Å se alles forberedelser og sårbarhet
var også ganske utrolig.
Du var på topp på det tidspunktet.
Vi har mikrofoner foran oss,
men len deg frem når det er din tur.
Når den andre personen har sin tur, når du duetter med noen, hva enn det er,
når det er din tur, len deg frem.
Ikke syng her. Da får vi aldri høre ordene dine.
-Gå inn eller lene? -Gå inn.
Nei. Selv om de har navnet ditt her…
-Skjønner dere? -Ja.
Dette er et opptak. Det har bare… Navnene er der, men mikrofonene er her.
Kom til mikrofonen!
-Si fra når dere er klare! -Klare.
Kan vi gjøre det igjen? Jeg ødela starten.
Stevie sier han har rotet det til.
Jeg var flat. Jeg var så flat.
Hvor flatt er det?
Stevie rotet det til. Hvordan skjedde det?
-Er det lov? -Aldri.
Stevie rotet det til, som bare Stevie kunne.
Litt med vilje, for å ha det gøy.
Stevie var ikke nervøs.
Jeg bommer aldri på tonen.
Det er halsen min.
Quincy hevet stemmen. "Vi må kjøre på."
Han skrek til oss.
Vær så snill.
Jeg hadde aldri sett ham slik.
Quincy, hei!
Quincy Jones var alltid veldig rolig.
Hans eneste bekymring var tiden.
Vi hadde mye igjen.
Kan jeg hjelpe?
Det er vanskelig fordi vi er langt fra hverandre.
Kan jeg hjelpe? Du kan…
Og du…
Det er min del.
Jeg vet. Han snakker om å bytte.
-Tror det går om jeg synger høyere. -Vanskelig å synge mykt.
Klokka var fire om natten, og de sang sin viktigste del.
Så man blir litt irritert. Man blir sliten.
Det blir et rart tonehopp etter melodien min.
I mitt kamera var de svære, for jeg var rett under dem.
Du kunne ta på den personen.
De var der.
Jeg var fan av Paul Simon.
Der var han. Han sang foran meg.
Kenny Rogers, da han traff den høye tonen, og presset ansiktet sammen.
"Gud, han bare…"
Jeg tenkte: "Jeg kan ikke tro at folk betaler meg for å filme dette her."
Det var Dionne Warwicks sin tur, og vi hadde et lite teknisk problem.
-Ja? -Hører du din egen stemme?
Ja.
Hvem er hun? Få henne ut herfra.
Det var litt teknisk panikk her.
Vi hadde problemer med støy i avspillingen.
Jeg sa: "Uansett hva som kreves, må vi få fikset dette.
Vi må fjerne støyen, uansett hva."
-Er det fortsatt der? -Ja.
-Er det lekkasje? -Kan være en annens mikrofon.
Alle de andre sporene er av.
Da er det ingen unnskyldning for dette.
La oss finne ut hva problemet er.
Burde ha brukt mitt studio.
Hører fortsatt den andre stemmen.
-Beklager. Det er et mysterium. -Spøkelser!
-Hvem skal du ringe? -Spøkelsesligaen!
-Aykroyd er i ekkokammeret. -Aykroyd.
Det la til litt anspenthet.
Den er borte.
Vi fant den, hva enn det var.
Det var litt tøft, men vi gikk tilbake til planen og ble ferdige med vokalene.
Nå må vi være så nøyaktige som mulig.
Da begynner vi.
Ja.
Den går til Al Jarreau, som roter det til, og vi måtte begynne på nytt.
Al Jarreau var litt ivrig der inne,
i alkoholseksjonen.
-Jeg er lei for det. -Hjelpes.
-Det er Willies. -Stemmer.
Al var interessant.
Ok, jeg må si det morsomme om Al.
Al ville feire før vi hadde lagd sangen.
Han sa: "Ta med en vinflaske til. Vi skal feire."
Så hver gang en flaske kom inn,
tok jeg den med ut igjen.
Stevie, kan vi ta keyboardet først? Vi skal få deg til å øve på den delen.
Vi måtte jobbe hardt for å få inn Als del spilt,
før han ikke husket hva hans del var.
Akkurat. Ja.
Ja. Igjen for meg?
-Bare spill låta. -Vær så snill?
Det holder. Slik det var der, det var nok.
Hver gang de spoler tilbake, tar det fem minutter.
Du skaper en anspenthet hver gang du spoler tilbake.
Hva gjør jeg etter Bruce Springsteen?
Hva ville du gjort? Og så gikk jeg for en søtere soul-greie.
Kenny Loggins var utrolig, og de fikk med Steve Perry og Daryl Hall,
og det var: "Herregud."
Greit!
Steve Perry kunne synge!
Han hadde en flott stemme i Sam Cookes-området.
Gi meg en til. Gi meg minst to til.
De fikk tre og fire forsøk på linjen sin.
I mellomtiden var jeg på slutten og hadde ikke engang sunget min, og jeg var redd.
Jeg så alle disse menneskene synge.
Jeg prøvde bare å huske å puste.
Jeg sa til Quincy og Humberto: "Neste gang noen roter det til,
kan dere bare fortsette, så vi kan øve på linjene våre og broen?"
Han sa: "Ja, ok, bra."
Michael, som var ved siden av meg, sa: "God idé."
Jeg sa: "Takk, Mike."
-Vil du ta broen nå? -Vil du ta broen?
-Til broen. Ta meg til broen. -Til broen.
-Broen. -Broen.
Ok, alle sammen, til broen.
Ok, Huey. Det er din tur.
Du er klar til å dra hjem.
I tilfelle noe roter det til eller noe.
Det var bare én linje, men beina mine skalv.
Vil du ha det i harmoni?
Vil du ha den siste i harmoni?
Det er flott.
Vil du bli med henne? Dere tre blir med henne…
Det hadde vært fint.
Men så sa de: "Syng i harmoni med Cyndi og Kim."
Demoen hadde ingen harmoni-deler.
Jeg måtte finne på noe.
Lage en trestemt harmoni foran Stevie Wonder, Ray Charles, Kenny Loggins
og Daryl Hall.
Hva skal jeg synge?
Det var nervepirrende.
Det er der jeg er.
-Den er på "står"? -Ja.
Hva er din?
Hva er din, Kim?
-Noe sånt? -Jeg er for utslitt til å si noe til noen.
Bare kjør på.
Den er høy for meg, men skal prøve.
Min feil. Det var ustemt. Jeg gikk ikke ned.
Jeg trodde Huey skulle synge hodet av seg.
Cyndi kunne synge oktaver, og Hugh holdt fast for harde livet
og kunne ikke ta for mange.
Jeg sang ustemt for å se om noen merket det.
Cyndi var rå på den linjen, men noe var galt.
Hør her. Det skjer harmoniske ting når hun synger.
Det høres nesten ut som en samtale.
De sa: "Hva er den lyden?"
Spill av første del av den andre, og så…
Humberto sa: "Det er så mye støy på hennes del. Hva er det som skjer?"
Mikrofonen dør. Du må bytte den ut.
Nei. Mikrofonen er fin.
-Er mikrofonen fin? -Det er ikke noe galt med den.
Mikrofonen er fin!
Høres ut som folk snakker. Eller ler eller noe. Hver gang du synger…
Jeg synes ikke det er gøy, og slutt å le når jeg synger, for…
Cyndi, du har mange armbånd.
Å! Er det…
Øredobbene mine.
Det falt meg ikke inn.
Beklager.
Jeg har mange.
Der forsvant hele antrekket!
Nei. Jeg er lei for det.
Det var skravlingen. Ok.
Det var snakkingen.
Vi trengte det lille øyeblikket med latter for å få oss tilbake,
før vi var klare.
Gjør det samme, Huey.
Rett etter Michael.
-Holdt jeg for lenge? -Nei.
Det er bra.
Fikk dere det?
Det var en tagning!
Fordi jeg hadde viet hele livet mitt til å synge,
var det å være blant de sangerne og faktisk være en del av fellesskapet,
var uvirkelig.
-Vi lar Rays del stå åpen? -Ja. Han er mye eldre enn meg.
Bob Dylan og Bruce gjorde ad libitum.
Quincy kalte det "seriøst fyll".
"Nå tar vi det seriøse fyllet."
Få den ned.
Der var han, Bob Dylan.
-Den rett før audiokoding. -Ja. Hva…
Ja, ok.
Han var et legendarisk, ikonisk symbol for amerikanere og verden…
Vær stille. Da begynner vi.
…så vi forventet at noe fantastisk skulle skje.
Ok.
Du har den. På et annet lydspor.
Ok, du må kjøre den tilbake flere ganger.
Jeg tror han var forvirret,
for det virket ikke som om Bob forsto hvordan han skulle synge.
Skulle han være mer som i refrenget eller som Bob Dylan?
Vakkert, og det er fint at du synger med i refrenget.
Det er den eneste gangen vi har med oktav. Det er vakkert.
-Jeg stopper etter "jeg"? -Etter "du og jeg".
Det du gjorde der, sang med i refrenget. "Vi er barna." Det er fint.
Quincy var utrolig.
-Ok. -Vakkert.
Produksjon er interessant. Du må være mer enn en god musiker.
Du må være som en psykiater.
-Det er der han går inn. -Stevie. Kan han spille den én gang?
Den hemmelige agenten som hjalp ham med å bli komfortabel, var Stevie Wonder.
Vi skal øve her et øyeblikk.
Stevie var en utrolig god hermer.
Stevie sang den med Dylans stemme.
Stevie var en av dem som kunne synge hva som helst.
Hver gang du var rundt ham, var du rundt et geni,
og han var også god.
Da begynner vi, Bobby.
Jeg må være i en drøm.
På dette tidspunktet var det mange folk i rommet.
Bildefotografer og andre.
Bob pleide ikke å ha så mange rundt seg mens han jobbet.
Dette er hva vi skal gjøre.
En siste gang, om du ikke er involvert i opptaket, gå ut av rommet.
Og så ble det Stevie ved pianoet,
Dylan ved mikrofonen og Quincy ved podiet.
Greit, da gjør vi det.
Ja!
Unnskyld. Du klarte det.
-Det var ikke bra. -Jo, vi har det.
Det var fantastisk.
Hvis du sier det.
Jeg vet at du vet.
Jeg sverger. Det er perfekt.
-Greit. -Perfekt.
Springsteen kom inn og sa: "Bra, Dylan."
Kalte ham Dylan.
Jeg hadde hørt på Dylan siden jeg var barn,
og det var flott å se ham der og ha litt kontakt med ham.
Det var gøy.
"Det er et valg vi tar"? Er det den delen du snakker om?
Ja.
Dette er slutten, ikke sant?
Er vi på slutten? Dette er slutten på sangen?
Ja.
Én, to.
Det var alvorlig bekymring for Springsteens stemme.
Jeg gjør litt. Si fra om det er…
Det er som å være cheerleader for refrenget.
-Ok. -Skjønner du? "Kom igjen!"
Greit.
Jeg var nettopp på Born in the USA-turneen.
Jeg var ganske sliten.
-Quincy, er du klar? -Ja.
Da begynner vi.
Men jeg begynte å synge…
Stemmen min var ikke bra, men jeg sang så godt jeg kunne.
Fikk jeg det til der?
-Ok. -Noe sånt?
-Akkurat sånn. -Ok.
Vi gjør om den delen.
-Da setter vi i gang. -Nå?
Bruce var typisk Bruce på den greia.
Det hørtes ut som han hadde knust glass i halsen.
Takk.
Jeg svettet.
-Ja. -Han er offisielt på ferie.
-Kan jeg dra nå? -Du er på ferie.
Det høres bra ut!
Vi fikk det.
Den tyngste jobben var gjort.
Da det var over, var vi glade og utslitte. Vi hadde vært oppe hele natten.
Men selv da, den kvelden,
visste vi at vi hadde gjort noe som ville vare evig.
Du var rågod.
-Og vi kom oss gjennom. -Er den grei?
Ja.
Lionel, vi fikk gode soloer fra alle.
Det er perfekt. Det er poenget. Vi føler det samme.
Bra.
Å prøve å samle 40 superstjerner på samme sted, samtidig, er umulig.
Det var derfor, da Springsteen brått sa: "Jeg kommer til California etter showet."
Paul Simon sa: "Jeg er på vei."
Billy Joel: "Jeg er på vei."
Bob Dylan…
I dette rommet vokste familien.
Når du er komfortabel, kan du…
Du kan ta bilde ovenfra.
-Quince, hvor skal du sitte? -Der.
Her kommer det.
Adrenalinet forsvant.
Adrenalinet gikk ut døra.
De sa mer eller mindre: "Folkens, det var det. Vi er ferdige. Vi drar hjem."
For en natt!
Jeg trodde det var betalt.
På slutten, mens jeg gjorde meg klar til å dra, lagde jeg en faktura, og de sa:
"Faktura? Det er ingen faktura. Dette var frivillig. Alle er her frivillig."
Jeg sa: "Ok, jeg har en kul t-skjorte og en flott historie, så greit!"
Diana Ross ble igjen etter at alle var gått.
Og jeg hørte henne gråte.
Quincy sa: "Diana, går det bra?"
Hun sa: "Jeg vil ikke at dette skal ta slutt."
Det var det søteste jeg hadde hørt.
Jeg tror vi dro rundt åtte om morgenen,
og Quincy kjørte ikke,
så jeg kjørte ham hjem til Bel Air.
Det var en slags begeistring blandet med utmattelse.
Jeg husker at Quincy sa: "Jøss, de hvite gutta kjørte på."
Jeg var begeistret.
Det er som når du fullfører en konsert og drar hjem, og tenker: "Jeg klarte det."
"Det var… Jeg føler…" Du føler deg bare bra.
Så klokka åtte om morgenen, da jeg endelig kom hjem,
gikk jeg inn i huset, og der var familien min.
De gratulerte meg med å ha vunnet priser og vært programleder,
og alt jeg kunne snakke om var "We Are the World".
De sa: "Hva snakker du om?"
Jeg sa: "Jo, 'We Are the World' var utrolig. I går gjorde vi dette."
De ante ikke hva vi snakket om. Det var så stort og mektig.
Den ene natten overskygget alt
som foregikk i livet mitt.
TRE MÅNEDER SENERE
Som du har hørt på våre KFI nyheter og andre steder,
og har lest og blitt fortalt at om ett minutt, klokken 19:50,
vil alle i verden spille samme sang.
"Vi er verden. Vi er barna."
På grunn av teknologi,
vi snakker om at det når ørene til en milliard mennesker.
Når den typen energi uttrykkes, er den veldig kraftig.
Musikk er et merkelig dyr, for du kan ikke røre det eller lukte det.
Du kan ikke spise det eller noe. Det bare er der.
Beethovens skjebnesymfoni kommer tilbake etter 300 år,
og det er veldig kraftig, åndelig energi.
"We Are the World" var noe alle kunne forstå.
Selv om du ikke snakket engelsk, kunne du forstå melodien.
Du kunne forstå følelsen av sangen musikalsk.
Det er en indre sjel og energi som kommer fra oss,
som var mye bedre enn noe annet noen av oss hadde gjort.
Folk kunne se på sangen og bedømme den estetisk,
men til syvende og sist så jeg på den som et verktøy.
Et verktøy de prøvde å oppnå noe med, og som gjorde en ganske god jobb.
Jeg tror at alle i verden ønsker å bidra,
og de vet ikke hvordan.
Jeg har en følelse av at vi skaper et skifte
i det som skjer i verden i dag, om å hjelpe andre.
Det er medfølelse. Det er nytt.
Hele verden sang sangen din. Det var sprøtt.
På alle språk i verden.
Det var et av de øyeblikkene du tenkte: "Herregud. Hva har vi gjort?"
Singelen har alt solgt sine første millioner eksemplarer
den første helgen den har vært utgitt.
Den siste måneden gjorde Amerikas barn denne platen dedisert til Afrikas barn,
til den raskest solgte singelen i amerikansk historie.
ETTER UTGIVELSEN FIKK "WE ARE THE WORLD" VIKTIG ANERKJENNELSE
MED ÅRETS PLATE OG ÅRETS SANG PÅ GRAMMY AWARD I 1986
OG EN AMAS-PRIS.
Jeg hørte sangen for første gang i dusjen.
Den var utrolig, og så kom linjen min, og den var ok, og jeg…
Jeg var en del av noe som har vært livsendrende,
og man ble ydmyk.
Den kollektive kraften til artister kan påvirke.
Vi la alle egoet vårt til side
i tjeneste for folk i verden som er mindre heldige.
Vi er alle ett folk.
Vi trenger alle hverandre.
Dette er realiseringen av drømmen om USA for Afrika.
Dette er begynnelsen på andre fase av våre aktiviteter,
å mate folk, redde liv.
"WE ARE THE WORLD" HAR SAMLET INN 80 MILLIONER DOLLAR
(CA. 160 MILLIONER I 2024)
TIL HUMANITÆRE FORMÅL I AFRIKA OG FORTSETTER Å SAMLE PENGER.
Jeg hjelper én av gangen.
Hvorvidt vi kan mate én person eller én million, poenget er å hjelpe.
Ringvirkningen "We Are the World" hadde, var at alle ville prøve å gjøre det.
En artist innså plutselig at de nå kunne forandre verden.
Det er noe som barn som ikke har blitt født, vil kjenne til,
fordi det var i enhet gjennom musikk.
Deres tur til å synge!
Pappa sa noe til meg for mange år siden.
Han sa: "Nyt å komme hjem,
for det vil komme en tid hvor du ikke kan dra hjem."
Jeg sa: "Pappa, hva betyr det?"
Han sa: "Vel, huset vil være der.
Folkene i huset vil ikke være der."
Dette er det rommet.
Det er bordet. Det er der inne, og Humberto sitter ikke bak det.
Michael Jackson var rett der borte
i dette rommet.
Springsteen gjorde sitt i det hjørnet der.
Og Cyndi Lauper var her.
Det er veldig spesielt.
Jeg tenker på dette rommet som mitt hus.
Dette er huset som "We Are the World" bygde.
28. JANUAR 1985 A&M LYDSTUDIO
TIL MINNE OM…
Det kommer et øyeblikk
Når vi føler et visst kall
Når hele verden må stå samlet
Mennesker dør
Det er tiden for å hjelpe livet
Den største gaven av alle
Vi kan ikke fortsette
Å late som dag for dag
At noen, et sted Snart vil gjøre en endring
Vi er alle en del av Guds store familie
Og sannheten Du vet, kjærlighet er alt vi trenger
Vi er verden
Vi er barna
Vi er de som skaper en lysere dag
Så la oss begynne å gi
Det er et valg vi tar
Vi redder våre egne liv
Ja, vi kan skape en bedre dag
Bare du og jeg
Send dem hjertet ditt
Slik at de vet at noen bryr seg
Og livene deres blir sterkere og frie
Slik som Gud har vist oss
Ved å omvende stein til brød
Slik må vi alle hjelpe til
Vi er verden
Vi er barna
Vi er de som skaper en lysere dag
Så la oss begynne å gi
Det er et valg vi tar
Vi redder våre egne liv
Ja, vi kan skape en bedre dag
Bare du og jeg
Når du er langt nede
Og det virker som håpet er borte
Men hvis du bare tror
Kan vi ikke falle
Vel, la oss innse
En endring oppstår bare
Når vi står samlet
Ja, ja, ja
Vi er verden
Vi er barna
Vi er de som skaper en lysere dag
Så la oss begynne å gi
Det er et valg vi tar
Vi redder våre egne liv
Ja, vi kan skape en bedre dag
Bare du og jeg
Det er et valg vi tar
Vi redder våre egne liv
Ja, vi kan skape en bedre dag
Bare du og jeg
Tekst: Miranda Nunez