Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nimic nu va mai fi la fel după seara asta.
Nimic!
Unii artiști, unii oameni, unele personalități…
Seara asta va bate orice realitate.
Mă bucur că am un loc bun, căci nu vreau să ratez nimic.
- Ai ajuns la fix. - Doamne! Salutare!
- Bruce, Lionel! Ce faceți? - Bine. Da.
Bruce. Și Smokey e aici.
An nou fericit!
Steve!
S-au reunit cei mai mari artiști ai unei generații…
cu tot orgoliul lor…
cu tot talentul lor…
pentru a salva vieți.
Parcă sunt într-un vis.
Atenție!
Bună!
Am avut o seară la dispoziție. A doua zi nu se mai întorceau.
Fiți atenți ce vom face!
Era plin de lume și de entuziasm, și nimeni nu știa ce urma să facem.
În plus, o seară așa de neobișnuită te umple de bună dispoziție.
Nimic nu e mai haotic
decât să aduci la unison atâtea energii creative.
Acum se scrie istorie.
Doi, zece.
Să înregistrăm!
Haideți!
Legendele rockului!
Cele mai super superstaruri!
Sunteți pregătiți?
O voce tânără, cum n-ați mai auzit!
Cele mai interesante vedete din lumea muzicii!
CEA MAI GROZAVĂ NOAPTE A POPULUI
Încep.
Pe cai mari.
Așa!
Să înceapă distracția!
O să încerc să îmi amintesc cât mai multe detalii.
La începutul anilor '80, am plecat din trupa Commodores.
Ken Kragen, noul meu impresar,
a zis așa: „În primul rând, piesele tale sunt mai celebre decât tine,
așa că vom asocia fața ta cu aceste șlagăre minunate.”
Domnul Lionel Richie!
Atunci îmi lansam albumul solo, deci cariera mea era pe rampă.
Sunt pasăre de noapte, deci viața mea începea după ora 01:00.
Într-o noapte, m-a sunat Ken, iar ce mi-a spus a schimbat totul.
23 DECEMBRIE 1984
Ken Kragen avea o agenție de impresariat.
Avea o reputație impecabilă.
Ken Kragen!
Ken era un superstar.
Era la nivelul artistului, dar el excela în afacerile din industrie.
Avusese loc o ședință neplanificată.
Ne-a întâmpinat Harry Belafonte.
Așa ceva te lasă mască. E vorba de nobilimea de la Hollywood.
Omul e o legendă. Știam că urmează ceva spectaculos.
PENTRU BUNĂSTARE
Harry Belafonte era versat în politică.
Depășise faza de actor și cântăreț muncitor.
Încă lucra în domeniu,
dar era perceput mai mult ca un simbol, fiindcă avusese un mare impact social.
Credem că artiștii au un rol valoros în societate,
fiindcă ei sunt cei care ne dezvăluie natura societății.
După lupta pentru drepturile civile,
Harry Belafonte a considerat că problema foametei,
mai ales în Africa, trebuie discutată.
De ceva vreme, auzim rapoarte despre o altă foamete în Africa,
mai precis, în Etiopia.
În tumultul evenimentelor de zi cu zi, asemenea știri rareori au impact.
Oamenii care mor de foame în Africa păreau a fi foarte departe de noi.
Era doar o imagine din reclame sau din documentare.
O mamă și copilul său de două luni, amândoi acoperiți de giulgiuri.
Un copil înfometat se stinge în liniște.
În Africa, oamenii mor cu miile.
Cum te raportezi la forța copleșitoare a nevolniciei și a foamei?
Trebuie luate măsuri.
Belafonte a propus un concert.
Bob Geldof deja făcuse imnul Band Aid, înainte cu o aproximativ o lună.
Am zis: „Harry, pornim cu ideea lui Bob, dar interpreții vor fi vedetele Americii.”
Kragen a zis: „Am vorbit la telefon cu Belafonte.
A zis că are nevoie de tine.”
Harry a zis: „Avem albi care salvează negri.
Dar nu și negri care salvează negri.
Și e problematic. Trebuie să ne salvăm semenii de foamete.”
Voia să ne convingă pe noi, tinerii, să ne implicăm în situația din Africa.
Am fost de acord instant.
Nu e ca și cum nu eram ocupat.
Totuși, eram gazda emisiunii American Music Awards.
Tocmai îmi oferiseră rolul.
Urma să plec în marele meu turneu solo.
Un lucru știam sigur. Voiam să participe și Quincy.
El e maestrul orchestrator.
E un artist de succes,
dar e cunoscut ca producător și compozitor,
căci a lucrat cu Louis Armostrong, Frank Sinatra,
Little Richard, Paul Simon,
Diana Ross, Michael Jackson.
Domnul Quincy Jones.
În acele vremuri, era printre cei mai mari producători.
Era stimat de toți muzicienii de pe planetă.
Mă gândeam intens la asta de mult timp,
iar Lionel m-a sunat și mi-a zis să-i dăm bice.
Acum simțeai cel mai intens chemarea aia,
căci acum aveam mare nevoie unii de alții.
Așa a început. Apoi ne-am întrebat cine participă.
Am urcat cu Lionel în limuzina lui, dotată cu telefon.
Am zis: „Compune o piesă cu Stevie Wonder!”
L-am sunat pe Stevie, era de negăsit.
Lionel l-a sunat toată noaptea. Totul, în zadar.
Stevie era cel mai căutat. E și normal, nu?
Deja avea titlul de legendă, de artist care transmite emoție.
Și toți erau din cercul său de prieteni.
Când Stevie spune că te sună înapoi, aștepți să te sune, oricând o fi asta.
Apoi, am vorbit cu Quincy.
A zis: „Mâine mă văd cu Michael. Îi fac propunerea, vedem ce crede.”
Omul care are la activ Thriller, cel mai bine vândut album din lume,
dar și cele mai multe nominalizări Grammy din istoria omenirii.
E regele anilor '80.
Doamnelor și domnilor, Michael Jackson!
Eu și Michael ne știam de o veșnicie.
Am crescut în Motown,
și, cum ambii am fost soliștii în trupele noastre,
ne-am împrietenit rapid.
- Am lucrat la asta. - Te-ai ascuns. Asta ai făcut.
Când și-a luat permisul, prima tură cu mașina a fost la mine acasă.
Dar îi era foarte frică să conducă pe autostradă,
așa că știa toate străzile lăturalnice care duceau la mine acasă.
Stevie încă nu mă sunase,
așa că eu și Michael am început să compunem fără el.
I-am zis lui Michael: „Eu pot să compun singur piesa.
Și la fel și tu.
Dar, dacă o facem cu Quincy Jones, trebuie să fie spectaculoasă.”
A fost prima mea vizită la reședința Jackson.
Apoi mergi în Vegas, nu?
Mi-am dat seama că noi nu am mai compus împreună
și nici n-am petrecut timp împreună.
- Tu decizi. - E bine oricum.
Ai de ales.
E echipa Sonny și Cher. Ascultă!
El nu cânta la niciun instrument, așa că fredona fiecare bucată.
Pe casete auzeai doar…
Pe bune? E doar fredonat peste fredonat.
Era destul de tare!
Trebuia să hotărâm rapid ce fel de piesă vrem.
Vrem stilul ăla? Sau vrem un imn?
Nu asta căutam.
Așa! Ăsta e șablonul.
Avem șablonul, dar ce mai adăugăm?
Am testat diferite melodii, dar erau varză.
El zicea: „Unde e scânteia?”
Îmi zicea Lion-el. „Lion-el, vreau să-l vezi…”
Pe cimpanzeul Bubbles. Nu voiam să-l țin în brațe.
Între timp, la parter, se încingea o ceartă pe cinste.
„Taci!”
„Ce se petrece jos, Michael?”
La care el: „Ricky, graurul, se ceartă cu câinele.”
Pasărea poate vorbi și înfurie câinele.
Între timp, mă sună cineva.
„Lionel, o să primești un scenariu de la AMA.”
Michael lucra la piesele lui.
Nu luam proiectul în serios, dar era pe listă.
Putem să creștem impactul proiectului, adică îl putem face să genereze…
Nu aveam o piesă, nu aveam un termen limită.
Dar Stevie, Lionel, Michael și Quincy erau în echipă,
iar Ken s-a prins că, la rangul lor, pot suna pe oricine.
Urma să fie legendar.
Tehnologia încă nu evoluase. Nu aveam telefoane mobile.
Lucrurile nu se mișcau repede.
Din fericire, Ken avea liste lungi de contacte.
Când călătoream, aveam nevoie de o valiză doar pentru asta.
I-am zis lui Belafonte să nu aducem doar artiști de culoare.
A zis că e o idee bună.
Am zis: „Îl reprezint pe Kenny Rogers, sigur vrea și el.”
Kenny Rogers era un artist de mare vază.
Le-am propus și altor artiști cu care lucram,
cum ar fi Kim Carnes și Lindsey Buckingham,
dar programul lor e țesut cu luni înainte.
Totul e un coșmar logistic.
Luni! Se decernează American Music Awards.
Trei ore palpitante de country, soul și rock and roll excelente.
Lionel Richie va fi gazda AMA, în direct, luni, la ora 20:00.
Lionel era gazda AMA.
Ne-am uitat la dată și ne-am dat seama că mulți artiști vor veni în LA.
Cu cheltuielile plătite, cu evenimentul pus deja în orar.
Atunci am avut marea revelație.
Am zis: „Cine vine la AMA, Larry Klein?”
Pe vremea aia, AMA era ceva cu adevărat important.
Veneau Diana Ross și Hall &Oats.
Erau în program deja. La fel și Prince, Madonna și Cyndi Lauper.
Urmez după Hall & Oates.
M-a sunat Ken Kragen.
Mi-a zis că adună un grup de superstaruri,
cât mai multe posibil, pentru a cânta împreună.
Dar singura ocazie de a le sincroniza orarele
e în seara decernării AMA.
Nu aveam de ales.
Aveam mai puțin de o lună.
Ne uitam la topuri și ne întrebam cine ar vinde mai multe discuri.
Întâmpinați-l pe Obrăznicia Sa, Prince!
Prince era foarte popular. Lansase „Purple Rain”.
Ce aștepți să vezi în acest film?
Prince.
Ceva mai detaliat?
Prince.
- Altceva? - Prince.
Era îndrăgostit de Sheila E.
Sheila E!
Era percuționist în trupa lui, dar era și o mare cântăreață.
Cred că aveam nevoie de câte puțin din toate.
Steve Perry, solistul din Journey, avea un single pe locul trei.
O voiam pe Madonna.
Cu „Material Girl” și palmaresul ei ar fi adus un public diferit.
Dar Ken o voia pe Cyndi. Ne-am certat pe tema asta.
Ai prins păpușa Barbie?
Am simțit că era important să fac asta.
Chiar cred că rock and rollul poate să salveze lumea.
Trebuie să încercăm.
Următorul pas vital a fost să îl cooptez pe Springsteen.
Bine. Scaunul ăsta?
Bine.
În 1985 eram pe val!
Eram îndrăgiți, am mers într-un mare turneu.
Springsteen era energie pură, dar nu mergea la AMA.
L-am sunat pe impresarul lui, Jon Landau,
care mi-a zis: „El încheie turneul cu o seară înainte.
Nu o să se urce în avion a doua zi după concert.
Vorbesc eu cu el și vedem.”
Foametea trebuia alinată.
Știam că nu se trăsese semnalul de alarmă, dar tot ne întrebam ce e de făcut.
Era prea devreme.
În mod normal, aș fi refuzat, dar părea important.
Apoi, cu Bruce în ecuație, avea pretextul să îl sune pe Bob Dylan.
Era Bob Dylan. Lansase „Blowin' in the wind”.
Când n-a fost o legendă?
Dylan avea reputația de artist preocupat de probleme sociale.
Se potrivea mai bine decât oricine,
dar toiul anilor '80 nu a fost o epocă bună pentru el.
Dar e Bob Dylan. E o enigmă.
Odată ce Dylan și Springsteen au fost de acord,
puteam alege pe oricine.
Știam că David Byrne nu e disponibil.
Van Halen nu erau disponibili fiindcă erau în turneu.
O voiam pe Bette Midler. Îl voiam pe Dan Aykroyd.
Am aflat de la Michael, care m-a sunat.
Mi-a spus că pune la cale un proiect mare. M-a întrebat dacă vreau să particip.
Nu știam de situația din Africa,
dar Michael avea mână de aur, așa că am fost de acord pe loc.
PROIECTUL ETIOPIA
Avem cei mai frumoși artiști din lume.
Ar fi groaznic să lansăm colaborarea lor și să nu prindă, fiindcă nu e bună piesa.
Avem distribuția, ne mai trebuie scenariul.
Eu și Michael credeam că avem timp berechet.
Eram relaxați.
E Kragen.
Nu puteam dormi, așa de entuziasmat eram!
A zis: „Bun. Multă lume așteaptă piesa. Nu sunteți doar voi patru.”
Dumnezeule!
A zis: „Îl avem pe Billy Joel.
Și pe Willie.
Și pe Tina. Huey Lewis, Paul Simon, Diana Ross, Ray Charles.”
Asta-i presiune pură.
„Trebuie înregistrat în seara decernării AMA.”
„Cum adică?”
Apoi a venit Quincy.
Da. Începe distracția.
Quincy, aproape șoptit, a spus: „Ne trebuie o piesă.”
Trebuie să înțelegi cât de gravă era situația.
AMA avea loc săptămâna viitoare,
iar Quincy e legat de mâini până când compunem piesa.
Nu știu cum ne-am pus în mișcare. Parcă am fost posedați.
Testam ce ne cășuna, păstram ce ne plăcea.
Am făcut câteva acorduri.
A intrat Michael.
Bun!
Apoi așa…
Magie!
Aveam un șablon cu fredonări…
dar fără versuri.
Cred că „We Are the World” a venit din condeiul lui Michael.
„Noi suntem copiii.”
„Noi suntem…” Ce? „Noi aducem zile mai luminoase…”
Cu coada ochiului…
văzusem că au căzut niște albume.
Și aud…
„Ce naiba? Ce o fi aia? Ce…”
Mă uit peste umăr.
Și văd un șarpe imens.
La care Michael: „Uite-l! Lion-el! Doamne!”
Pierduse șarpele prin cameră.
Cică a ieșit când ne-a auzit cântând, fiindcă voia să mă cunoască.
„Vrea să te salute.”
Când l-am văzut, am vrut să o iau la sănătoasa!
Urlam de zici că mi-am văzut sfârșitul.
Era genul de film de groază în care negrul o încurcă rău.
19 IANUARIE 1985 9 ZILE PÂNĂ LA ÎNREGISTRARE
A fost agitație mare în perioada de pregătire,
iar locația era importantă.
Documentul e confidențial.
Cea mai prețioasă informație e locația unde vom înregistra.
Am cercetat fiecare studio din LA,
iar A&M îndeplinea toate cerințele.
O locație excelentă. Acustică fenomenală.
S-a rezolvat!
Dacă devine public, dacă apare în presă, ne putem lua adio de la proiect.
Dacă Prince, Michael sau Bob Dylan apar și văd buluc afară,
nu o să intre.
Kregan își făcea griji ca nu cumva să se scurgă informația asta.
Se instalase paranoia.
S-au tot aflat detalii despre eveniment, ceea ce nu ne-a ușurat treaba.
Ai aflat cine a trâmbițat?
Sursă internă. Trebuie să avem grijă.
Era cel mai important eveniment din industria muzicii pop, aici în oraș,
deci era greu să ținem un secret așa de mare.
20 IANUARIE 1985 8 ZILE PÂNĂ LA ÎNREGISTRARE
Eu și Michael am terminat de scris piesa,
apoi i-am predat-o lui Quincy.
„Îi place?” Prima întrebare.
Isuse!
Am ascultat-o acasă și m-a dat de tot pe spate.
Chiar m-a dat pe spate. Era perfectă.
Am fost în al nouălea cer. „Doamne, mulțumesc!” Așa.
Îi place la nebunie. Bun.
Acum trebuie să înregistrăm un demo,
ca să își facă și ceilalți artiști o idee despre cum sună piesa.
E cealaltă.
Eu sunt Humberto Gatica.
Mi s-a propus să fiu inginerul care se ocupă de tot proiectul.
Quincy m-a cooptat.
Alo?
Ce faci, Louis?
Pe bune?
Bine. Michael și Lionel sunt aici.
Ne pregătim să înregistrăm piesa, partea de bază.
Unu, doi, trei…
Ideea era să creăm ceva simplu,
fiindcă accentul cade pe voci și pe ce vor transmite.
Scuze! Încă o dată!
„Vom aduce zile mai bune.” Ador versul ăsta!
Părea natural să folosim iar „mai luminoase”.
Poți stârni o emoție mai puternică cu alt cuvânt.
- Așa crezi? - Da.
Fix în toiul sesiunii, apare și…
Stevie.
Credea că scriem piesa.
Quincy a zis: „Vorbesc eu cu el.”
Quincy l-a dus pe coridor și i-a spus că am scris-o deja.
Acum înregistrăm un demo.
Firește, Stevie a zis: „Da? Bine.”
Se vedea clar că e șocat că nu i-a spus nimeni.
Dar i-am spus, în urmă cu trei săptămâni. Acum creația noastră era aproape gata.
Trebuie să trimitem artiștilor partituri, o invitație și casete.
- Putem rezolva asta luni? - Da.
Îmi trebuie caseta până mâine. E imperios.
24 IANUARIE 1985, 4 ZILE PÂNĂ LA ÎNREGISTRARE
Am o stivă de 50 de casete care vor ajunge la impresari.
Unele au fost date direct artiștilor.
A fost o perioadă interesantă. Tocmai lansasem primul disc de top.
Am primit caseta, căci așa era pe vremea aia.
Deci aveam piesa și invitația. Am ascultat piesa în mașină.
Eu și Lionel și Michael nu ne cunoscusem, așa că invitația mi-a adus o mare bucurie.
Țin minte că mi-am zis și atunci: „Piesa asta o să fie în top.”
Îmi amintesc cum am aflat. M-a sunat Lionel.
Cu Lionel eram la cataramă. Deci a fost foarte simplu.
Nu mi-a trebuit muncă de convingere.
Quincy mi-a trimis o copie.
Am ascultat-o de câteva ori și era clar că refrenul e memorabil.
Din prima mi s-a părut universală.
Așa trebuie să fie o melodie care poartă atâtea voci.
Da, mi s-a părut mișto.
În invitația mea, un rând a fost estompat.
Era locația. Scria că e la studioul A&M…
Ken a zis că nu putem divulga locația.
Nu era necesar să îmi dea detalii în punctul ăla.
Eu, ca mulți alți artiști, nu îmi amintesc nimic.
M-a sunat Quincy.
A zis că face o piesă nouă și că vrea să mă ocup eu de voci.
A zis: „Hai să vorbim! Suntem presați de timp.”
Eu și Quincy ne știm din 1973.
Eram un alb, educat într-o biserică gospel, de negri.
Quincy auzise aranjamentele mele pentru Sarah Vaughan.
M-a invitat la el acasă.
A deschis ușa, s-a uitat la mine și a zis:
„Nu ești alb.”
Și așa ne-am conectat.
Am rezonat artistic și am devenit buni prieteni,
dar Quincy era șeful.
26 IANUARIE 1985
2 ZILE PÂNĂ LA ÎNREGISTRARE
Am ajuns la mine acasă.
Tom Bahler venise cu Quincy, amândoi erau în camera de zi.
Aveau cartonașe.
Au scris numele artiștilor și le-au pus podea.
Am început să punem la cale aranjamentul vocal.
Trebuia să alegem artiștii care vor avea intervenții solo,
cei care vor cânta jumătate de vers,
cu vocea lor, cu stilul lor, cu înălțimea pe care o pot atinge.
Am început să ascult artiștii care vor cânta solo.
Am căutat diferențe, contraste.
The Boss are o voce răgușită.
În continuarea lui, Kenny Loggins.
Kenny are o voce curată,
deci era succesorul perfect al lui Springsteen.
Bahler le studia sunetele înalte,
fiindcă voia să se asigure că se vor simți confortabili
cu partitura lor.
Mai lucrasem cu Tina,
i-am dat un segment de note joase, fiindcă vocea ei e caldă.
Apoi urma Steve Perry.
La înalte, e absolut electrizant.
Vocea lui Cyndi e o forță. Chiar și în „Girls Wanna Have Fun”.
Doamne! Îl ador pe Huey, dar nu puteam să le dăm solouri tuturor.
Își făcea griji și pentru modul în care îi va așeza.
Au avut loc discuții interesante despre cum vor fi alăturați artiștii.
Eu credeam că îi vom aduce pe rând, ca să-și înregistreze bucata.
La care Quincy: „Așa o să dureze trei săptămâni.
Punem microfoanele în cerc în centrul sălii.
O să cânte piesa uitându-se unii la alții.”
Unii artiști sunt puși pe șotii.
Unii erau puși pe șotii. Cum ar fi Cyndi Lauper.
Și Stevie Wonder.
Nu mă tem, dar s-ar putea să avem de furcă.
Quincy a zis: „Să o luăm pas cu pas! Cum va fi când vor ajunge la studio?”
Trebuie să îi putem gestiona pe fiecare fără să luăm pauze.
Trebuie să meargă strună. Orice pauză poate însemna haos.
Mă uit la numele astea. Artiști excepționali.
Eu eram unul dintre ei.
Ce fac? Ce…
Oare eu ce naiba caut aici?
E intimidant.
Apoi te trezești…
că a sosit clipa.
28 IANUARIE 1985
ZIUA ÎNREGISTRĂRII
Eram în Shrine Auditorium când a ajuns Lionel, dis-de-dimineață.
Artistul tău era gazda celei mai populare emisiuni,
în perioada de glorie a televiziunii.
Ne făceam griji pentru Lionel.
Un lucru e clar. Am de vorbit mai mult ca niciodată.
Dar e foarte distractiv.
E o emisiune palpitantă și o aștept cu nerăbdare.
Dacă nu adorm!
Dar aveam de pregătit studioul.
Mi s-a propus să mă ofer ca luminist.
Am convins și alți amici din breaslă să se ofere voluntari,
așa că am primit echipament pe gratis.
Sincer, nu cred că ei știau cine o să participe.
Aveam dubii în privința celor care nu participau la AMA.
Pe mine m-a chemat Quincy Jones.
Mi-a zis atât: „O să fii în LA mâine-seară.”
La care eu: „Nu. O să fiu în Las Vegas.”
Stevie era în Philadelphia, la ora 14:00, în ziua evenimentului.
Ne vedem la vară!
Bruce Springsteen încheia turneul în Buffalo.
Aflasem cum era vremea acolo. Ne-a dat emoții.
ANULAT
Ne-am dat seama că nu avem deloc control asupra situației.
Era genul de seară în care pluteai.
Bună! Sunt Lionel Richie! Revenim în Shrine Auditorium, în LA, California,
pentru o nouă ediție AMA!
Fiți pe fază! O să ne lăsăm purtați de noapte!
În seara aia, Lionel avea și îndatoririle de gazdă.
El era liderul emisiunii.
Nimic nu va mai fi la fel după seara asta.
A cântat de două ori.
A câștigat premii.
Lionel Richie!
- Lionel Richie. - Lionel Richie!
„Hello”.
Cred că am câștigat șase premii în seara în care eram și gazda.
Am uitat că sunt la muncă.
În culise, povestea despre „We Are the World”.
Dar în 30 de secunde urca iar pe scenă.
Cariera solo a debutat în 1984 cu noul ei album, The Glamorous Life.
O să vă dea pe spate. Sheila E!
Pe vremea aia, eram în turneul Purple Rain.
Nu aveam pauze.
Când am ajuns la AMA, mintea îmi juca feste.
Cântați!
Aveam emoții în draci.
M-am uitat la public, o idee proastă!
Când vezi primele rânduri, rămâi mască. Dumnezeule!
Haideți! Cântați!
Țin minte că mi-a zis Lionel: „După decernare,
o să cântăm cu toții o piesă și tu o să cânți un vers.”
Am fost de acord instant.
Lionel a zis că speră să cânte și Prince un vers.
Așa că i-am zis: „Bună idee, dar Prince o va face după orarul lui.”
Să aflăm care e cea mai bună piesă a unui artist de culoare!
Concurează Prince cu„When Doves Cry”, Michael Jackson cu „Thriller”.
La câteva categorii, se duelau Prince și Michael.
Erau rivali adevărați.
Ar fi minunat dacă Michael și Prince ar cânta împreună.
Ar demonstra ceva măreț, faptul că cei doi,
de dragul de a salva vieți, cântă împreună.
„When Doves Cry”, Prince.
Garda de corp a lui Prince era Chick, iar Chick era absolut înfricoșător.
Era o persoană uriașă, masivă,
care îl însoțea pe Prince pe scenă, când ridica premii.
Nimeni nu l-ar fi atacat acolo! Poate că în ziua de azi e altfel.
Scandalos!
Prince a luat premiile mari. Michael, nu. El nu venise, firește.
Era la A&M, își vedea de treabă.
- Michael? - Da?
„Facem o alegere. Ne salvăm viețile.”
Poți să scoți versul ăsta din refren?
Să renunț la „facem o alegere”? Îmi aduceți versurile?
O să îl omit, dar poate uit.
Primul venit a fost Michael Jackson.
Îl punem în centrul sălii. Folosim un microfon C12.
Facem un test?
Înregistrăm.
A fost…
A simțit că e una cu muzica.
Vreau si balans, înainte să țină nota aia.
- Fără piesă? - Sigur.
Eu ajustam niște lumini,
iar Michael Jackson asculta.
Apoi a început să cânte.
E cea mai remarcabilă voce pe care am auzit-o vreodată.
Scuze!
Nu am zis „mai bune”. Am zis tot „mai luminoase”.
Am uitat.
Când m-a rugat Quincy să scriu piesa despre foametea din lume,
m-am dedicat trup și suflet.
E greu de descris…
Mi-e mai ușor să mă exprim prin cântec.
Așa transmit ce e important.
Quincy, crezi…
Adică tu…
La final, e „tu și eu” sau „eu și cu tine”?
- „Tu și eu”. - Bine.
- E mai profund. - Da, exact.
- Da. - Mai country.
- Da. Country. - Bestial! Despre asta-i vorba!
Partea interesantă a intervenției sale e faptul că, inițial,
Michael voia doar să compună piesa.
Nu voia să cânte sau să apară în videoclip.
Nu voia să satureze publicul.
Eu l-am convins să apară în videoclip.
Ar fi fost o greșeală uriașă dacă nu ar fi venit.
Dar a fost acolo. S-a devotat total.
Cum sună?
Excelent!
Minunat, Mike!
Urmează cântări inedite cu Tina Turner, Cyndi Lauper și Prince!
Kenny Kragen era în primul rând și, când intrau reclamele…
sărea de pe scaun și fugea în culise.
Tu stai la locul tău, scumpete!
Am mers la el și i-am spus: „Avem o problemă.”
Cyndi Lauper.
În culise, Cyndi mi-a spus: „Iubitul meu a auzit piesa.
Nu o să vin, el nu crede că o să aibă succes.”
Nimeni nu știa.
Fără dubiu, se adunaseră oameni minunați,
dar eram moartă de oboseală.
Ăsta da an, nu?
După premii, am zis că fac totuși act de prezență.
Am zis așa: „Cyndi, e important să iei decizia corectă.
Nu rata înregistrarea din seara asta!”
Ce seară!
Le-am zis artiștilor: „Nu stați aici! Porniți la drum, spre A&M!”
Ne spui ce simți despre înregistrarea de azi?
Nu știu ce se petrece. Quincy își roade unghiile.
Vreau să aflu. Acum nu știu.
- Da. - Cum se numește?
„We Are the World.”
Se zvonește că participă Prince și James Brown.
- Nu comentez. - De ce?
- Nu am voie să dau detalii. - Mergem mai departe!
- Mulțumesc! - Mersi!
Când am plecat de la AMA, am știut că mă așteaptă o mașină.
Am ajuns și noi. Habar nu aveam cine o să fie acolo.
Nu am știut nimic despre proiect până când am ajuns în Los Angeles.
Quincy e foarte îndrăgit.
Când are un proiect, merită din plin să i te alături.
În mare parte, totul era gata.
Quincy a cerut o hârtie și a scris cel mai bun motto.
„Lasă-ți orgoliul la ușă!”
Am avut norocul de a fi cameraman, dar încă eram novice.
Locuiam aici doar de trei ani.
Producătorul a zis: „Du-te în față, o să ajungă imediat!”
Încă nu știam cine o să vină.
A ajuns Kenny Rogers.
Când am ajuns la studio,
mi-am dat seama că sunt acolo cu crema cremei din industria pop.
- Ajunge Ray Charles. - Doamne!
- Bette Midler. - Da.
- Christie Brinkley! Ireal! - Îl vedeți pe Billy Joel?
Era pur și simplu copleșitor.
Comunicam prin stații radio.
Cine vine? Cine era aici? Cine a ajuns?
Kim Carnes acum ajunge.
A oprit un tip peste drum într-un Pontiac GTO, model vechi.
Tipul era Bruce Springsteen. Mi-am zis: „E serioasă treaba!”
Uite-l pe Ray! E chiar el! Parcă e personificarea Statuii Libertății.
Când am văzut-o pe Diana Ross, am simțit că am atins un nou nivel.
Parcă eram într-un vis.
Erau eroii mei.
Bob Dylan? Cred că l-am salutat și apoi am plecat, de emoții.
Numai artiștii aveau voie în studio, deci erau fără asistenți.
Am putut să interacționăm. Asta a fost palpitant, de fapt.
În asemenea companie, te simțeai năuc.
Mi se părea că nu sunt îmbrăcată bine. Îmi făceam griji.
Îl știam pe Billy Joel, așa că am mers ață la el.
Toți simțeau magia.
Toată lumea din showbiz, din perioada respectivă,
era în acel studio.
Eram pe trepte.
Paul era mai jos, s-a uitat în sus
și a zis: „Dacă pică o bombă pe noi, ajunge John Denver înapoi în top.”
LASĂ-ȚI ORGOLIUL LA UȘĂ
E superb. Absolut minunat.
Simțeam că energia din sală era la cote maxime.
Ray și Willie o să cânte puțin.
Dar, în același timp, plutea și un iz subtil de competiție.
Orgoliile erau acolo. Să nu ne prefacem că nu erau!
Vedetele pot fi dificile,
când sunt înconjurate de manageri, impresari și stiliști,
dar atunci nu erau în acel context.
Cei mai mari artiști muzicali s-au simțit dezarmați.
Păreau de-a dreptul timizi.
Parcă era prima zi de grădiniță.
Bine, oameni buni!
Puteți să faceți loc aici pentru…
Vă rog.
Bună seara!
Ascultați! Oameni buni!
Quincy trebuia să îi strunească pe toți.
Vreau să vi-l prezint pe Bob Gedolf,
cel care ne-a inspirat să facem acest proiect.
El a organizat Band Aid.
Tocmai s-a întors din Etiopia și vrea să vă vorbească.
Da? Vreau?
Ei bine, poate…
Ca să vă stârnesc cheful de a cânta piesa,
care, sperăm noi, va salva milioane de vieți,
e bine să ne amintim că prețul unei vieți, acum,
e o bucată de plastic cu diametru de 7 cm și o gaură în mijloc.
Nu știu dacă noi am simțit sărăcia lucie, pe pielea noastră.
Adică nici măcar apă potabilă.
În unele tabere, ai 15 pungi de făină la 27.500 de oameni.
Meningita, malaria și febra tifoidă plutesc în aer,
iar cadavrele sunt aliniate unele lângă altele.
Ăsta e motivul întâlnirii și presupun că de-aia suntem aici.
Nu vreau să vă indispun,
dar poate prin piesă vă confruntați cu ce simțiți,
cu motivul pentru care sunteți aici.
Vă mulțumesc tuturor și sper că o să ne iasă!
Quincy e foarte înțelept.
Prin acel discurs, i-a făcut să se concentreze pe ce e important.
„Ne distrăm aici,
dar vreau să direcționați ce simțiți în piesa asta.”
Tocmai cântasem pe scena AMA.
Toată lumea se simțea bine,
apoi am înțeles, de fapt, de ce ne-am adunat acolo.
Ne-a lovit realitatea: „Uau!”
Tot ce cântăm aici va fi la unison la fiecare dublă.
Fără armonii, nu vrem asta aici.
Vreau să repetăm partea care precede refrenul.
Vreau patru măsuri fără piesă, se poate?
Acapulco! Unu, doi…
Stop, vă rog!
Țineți ritmul din genunchi, nu bateți cu piciorul!
Se aude cum atingeți treptele.
Tensiunea era densă, fiindcă nu aveam mult timp la dispoziție.
Tehnic, trebuie să ne sincronizăm și să fim rapizi.
Încă o dată, vă rog!
Trebuia să învățăm piesa, să învățăm detaliile, să o tot repetăm.
Cam așa era.
Presiunea era pe noi, producătorii.
Dacă le dăm undă verde să plece,
înainte trebuie să ne asigurăm că ne-a ieșit.
Aveam la dispoziție o noapte… în care să o ducem la capăt.
Da. Acum o facem cap-coadă,
în aceeași octavă în care cântă Michael.
Cei care nu pot atinge notele nu participă.
Doar cei cu notele înalte. Nu vreau joase aici.
Facem joasele mai târziu. Dacă sunt prea înalte, luați o pauză.
Apoi revenim și înregistrăm tot, bine?
O să facem un playpack, apoi ne apucăm de treabă, bine?
Pot să ascult, Hum?
Toți au căști?
Bob Dylan știa și el că nu poate să cânte ca Stevie Wonder.
Dylan probabil era cel mai inconfortabil dintre toți.
- Cineva cântă prea jos. - Știu.
Ascultați! Fără joase pe secțiunea asta!
Asa e doar pentru ei?
- E pentru ei? - Da.
Unii spuneau: „Nu e plaja mea vocală.”
- Tu poți? - Nu.
Nu poți, nu?
Dacă nu era în plaja ta, încercai să te adaptezi.
Puteai încerca o armonie, dar ei nu voiau asta.
Îi voiau pe toți la unison, frumos.
Vorba cântăreților: „Cântă nasol în liniște.”
Cânți cât e în plaja ta. Când iese din plaja ta, te oprești.
Sunt multe voci. Nu îți duce nimeni lipsa.
Unu, doi, trei.
Probabil sunt între 60 și 70 de oameni aici.
Începea să miroasă.
Luminile mele de 5,000 de wați erau calde ca focul,
deci atmosfera s-a încălzit foarte tare.
Și așa a mai crescut tensiunea.
Aveam luminiști și patru cameramani,
deci trebuia să ai grijă să nu încâlcești cablurile
și trebuia să nu faci gălăgie.
- Mai încet, vă rog! - Trebuie să faceți liniște.
Nu putem să facem gălăgie cât repetăm.
Filmam videoclipul și înregistram piesa în același timp.
O puteam da în bară? Clar!
Toți eram ghidați de instincte.
Timpul se scurge. Quincy e stresat cu imaginea de ansamblu.
Treaba mea era să rezolv orice probleme apăreau în studio.
- Poate schimbăm… - Poate fi „mai luminoase”.
Toți ziceau „mai luminoase”.
- Aici? - „Mai bune, mai luminoase”.
Nu vreau să complic nimic.
„Mai bune” sau „mai luminoase”? Toți înclină spre a doua.
Lionel Richie e omul care îi aduce pe toți la un consens.
Trec pe la toate bisericuțele și înăbuș din fașă probleme.
Era pe adrenalină. Era de neoprit, dar el mereu e așa.
Are povești de spus. „Facem așa!” „Hai să-ți spun!”
Îi face să râdă. El îi ghidează pe toți în direcția bună.
Există o replică pe care nu o poți folosi în viață.
„Nu știu cum să fac. Tu ce zici?”
„Mai bune”. Are zvâc.
Avem 47 de artiști.
Dacă spui așa ceva, o să ai 47 de variante de piesă.
Deci eu trebuia să mă asigur că, sub nicio formă,
nu ne îndepărtăm de la ce ne-am propus.
Ce faci?
Ce e asta? Ce înseamnă?
Așa se traduce „We Are the World”.
Stevie a zis: „Trebuie să fie și swahili în piesă.
Să cântăm așa…”
- În ce limbă? - Kiswahili.
Bine. Mulțumesc mult!
Unu, doi, trei, patru.
Așa nu o să ne ajungă timpul,
iar dacă nu ne ajunge timpul, o dăm în bară.
Eram într-un colț al camerei, lângă Waylon Jennings.
La care el: „Niciun băiat ca mine nu a mai cântat în swahili.
Eu o tai de aici.”
Waylon a plecat.
„Nu fac așa ceva. Nu știu ce înseamnă, dar eu nu rostesc așa ceva.”
Și așa l-am pierdut.
Acum ascultăm.
Ei nu vorbesc swahili, deci nu…
Cineva a zis: „Stevie, nu se vorbește swahili în Etiopia.”
Se țesea potențialul unei dezbateri lingvistice intense.
Uite ce cred eu! Nu are sens să te adresezi celor care mor de foame.
Te adresezi oamenilor care au bani de dat.
Și, chiar dacă motivează un om, poate descurajează doi.
- Și ce versuri folosim? - Nu știu…
- Fără versuri… - Vorbesc amharic.
Problema e că nu avem versuri.
- Ideea e că… - Orice avem… Ce avem?
Îmi amintesc, căci eram în spatele lui Ray,
și îl aud zicând: „Sună clopoțelul, Quincy!”
Adică voia să înceapă treaba.
Multă lume devenea nerăbdătoare. Toată lumea era obosită.
Oamenii voiau să cânte și să finalizeze tot.
Cred că de-aia au născocit partea cu „sha-la sha-lin-gay”.
Așa a crezut Michael că putem insera ceva cu tentă africană.
Scuze!
O clipă!
Stați puțin!
Versul e „Asta dăruim”. Dar ce dăruim?
Eu am tupeul să îl confrunt pe Michael.
- Nu are sens. - „Hai să dăruim!”
Da. „Hai să dăruim!” sună mai bine.
Îl știu pe Michael de când avea zece ani, de când a dat probă pentru Motown.
Cânta și dansa în draci la vârsta de zece ani.
Ce vrei să pui?
Michael e printre cei mai mari artiști și cei mai mari compozitori.
Oamenii evitau să spună: „Nu așa.” Sau: „Asta nu sună bine.”
Spune-mi tu ce înseamnă „sha-la sha-lin-ga”!
Noi, ăștia din Motown, așa ne luăm peste picior.
E din iubire.
Tuturor le place „o lume”?
- Da. - Excelent!
„O lume”!
„O lume, copiii noștri O lume, hai să dăruim”.
- Da. - Toată lumea!
E foarte bine. Nu mai schimbați, căci deja stau prost cu auzul!
Să înregistrăm!
- Dacă poți, e acolo. - Quincy! Hai!
Așa, dați-i drumul!
Am reușit să cântăm refrenul.
Bestial!
Quincy vrea să îi mulțumească lui Harry Belafonte.
Nu uitați că omul cu ideea a fost Harry Belafonte!
Apoi, dintr-o dată, se naște ceva minunat.
Harry Belafonte era omul care ne inspirase pe toți de-acolo.
Al Jarreau a început să cânte piesa lui Belafonte.
Apoi încep să cânte toți cu el.
Am băut prea mult, să știți
Căci eu și Ray vă ducem acasă Fiți pregătiți
Între pauze, Ray cânta „We Are the World”,
varianta gospel, în stilul „Georgia on My Mind”.
Atunci i-am auzit pe Ray și pe Stevie vorbind.
Ray i-a zis că merge la baie, iar Stevie a zis că îi arată unde e.
L-a luat de braț și au plecat,
și toți au zis că orbul îl conduce pe orb.
Am izbucnit toți în râs.
Burger de pește!
Le era foame.
Vin gofrele.
Pui și gofre. Scufundate în sos!
Toți comandau pui și gofre de la Roscoe's.
Nu știu pe nimeni care să devoreze pui ca Lionel.
Le-a mâncat până la ultimul os.
Le suge, le mănâncă, le pune stivuiește frumos,
iar când termină, are o stivă de oase mici.
Am zis atunci: „Ești as la mâncat pui.”
În pauza aia…
Diana a mers la Daryl Hall cu albumul ei în mână
și i-a zis: „Sunt cel mai mare fan al tău.
Îmi semnezi albumul?”
Ne-am uitat unii la alții și am zis: „Fantastic!”
Odată ce a dat tonul, toți i-au călcat pe urme.
Cyndi le-a cerut lui Lionel și lui Bruce.
E mișto cum își cer unii altora autografele.
Mi l-au cerut și mie. Am rămas mască:
„Vor autograful meu? Ce mișto!” Știi ce zic?
L-am sunat pe Prince și i-am spus ce facem.
I-am zis: „Ar trebui să vii și tu.
E mișto, petrecem toți timp împreună.
Ne distrăm de minune.”
Vorbesc la telefon cu Prince.
E la Carlos 'n Charlie's.
A zis: „O să fac un solo de chitară în cealaltă sală.”
Am zis: „Nu, suntem toți în aceeași sală.
Vreau să vii să cânți la voce.”
Vrea să introducă chitara, dar nu avem nevoie de chitară.
Se făcea târziu, și abia așteptam să cânt un vers,
dar mă tot întrebau: „Îl aduci și pe Prince?”
Și m-am simțit ciudat. Aveam impresia că se folosesc de mine,
că sunt acolo doar pentru că îl vor pe Prince.
Și că îl atrag pe Prince cu prezența mea acolo.
Sunt sigur că așteptau să apară cu limuzina lui.
Dar nu a venit.
Eu știam că nu o să vină.
S-ar fi simțit inconfortabil cu atâta lume în jur.
I-am zis lui Lionel:„Eu plec.” Nu voiau să îmi aloce un vers,
ceea ce mi-a frânt inima puțin.
Aveam hook-ul, urma să ne apucăm de solouri.
Cele două versuri.
Michael mi-a zis: „Prince nu vine, așa că avem nevoie de un solo.”
Mi-a cerut părerea. L-am propus pe Huey Lewis.
Huey are o voce ideală pentru solouri.
Mi-a zis cineva că mă caută Quincy.
M-au dus la el. A zis: „Smelly, hai! Adu-l pe Michael!”
Apoi a zis: „Cântă versul pentru Huey!”
Am primit versul lui Prince. Așteptările sunt mari.
- Da! - Pot să plec?
Din clipa aia, m-a cuprins tot stresul din lume.
Bine?
Am înregistrat tot.
Pe când am ajuns la solouri,
lumea întreba: „De ce cântă el asta?”
„De ce cântă ea asta?” Fiindcă e în plaja lor vocală.
Preia de aici: „Să realizăm…”
Quincy mi-a spus cu cine o să cânt.
La care eu: „Willie Nelson? Interesant!”
Am fost foarte surprinsă.
Ne-am adunat în jurul pianului, Stevie cânta piesa,
iar noi îl acompaniam acustic.
Pe fața lui Stevie se vedea că știe cine ce cântă.
Pe la jumătate, în timp ce cânta, a zis: „Mamă! Câte vedete!”
La prima repetiție cu pianul, ne-am dat seama cum o să sune piesa.
E de neuitat. A fost uluitor.
Când auzi toate personalitățile alea, pentru prima oară, cântând piesa aia…
Mi se face pielea de găină.
Am scris numele pe podea, pe bandă adezivă. Puse în formă de U.
Începea de aici și continua până acolo.
Știu că le-am verificat și le-am numărat…
„Bine. Trei, aici. Doi, acolo.”
Mă uitam la liste de nume de pe podea.
Și mi-am zis: „O să fie incredibil.”
Springsteen era aici.
Probă, doi, zce.
Eu eram fix aici.
Michael Jackson era aici. Am urmat după el.
Te ajutăm noi.
Știi că e cu mine, nu?
Cercul ăla era cercul intimidant al vieții.
Quincy avea dreptate. Când e rândul tău, te dedici cu totul,
fiindcă se uită toată clasa la tine.
Faptul că i-am văzut cum se pregătesc, că i-am văzut vulnerabili
a fost uimitor.
În clipa aia, dădeai tot.
O să avem microfoane în față.
Când vă vine rândul, vă apropiați de ele.
Când e rândul altcuiva,
când faceți un duet, când e rândul vostru, vă apropiați.
Nu cântați din spate, căci nu se aude vocea.
- Venim în față? - Veniți.
Nu. Dacă numele e în spate…
- Da? - Da.
Acum înregistrăm pe bune. Deci…
Dacă sunteți în spate, veniți în față la microfon. Haideți!
- Gata! - Dă-mi semnalul!
- Să-i dăm bice! - Gata!
O luăm de la capăt? Am cântat aiurea.
Stevie zice că a greșit.
Am cântat prea jos.
Cât de jos e?
Stevie a sfeclit-o. Cum e posibil?
- E legal? - E imposibil.
Stevie o dă în bară, dar tot cu spirit jucăuș. Tipic!
Aproape intenționat, lumea se distra. Stevie nu avea emoții.
Niciodată nu cânt aiurea.
Mi-e în gât.
Quincy a ridicat vocea: „Haideți odată!”
A strigat la noi.
Vă rog.
Nu l-am mai văzut așa.
Quincy!
Quincy Jones mereu era calm. Singura lui grijă era timpul.
Încă mai aveam multe de făcut.
Pot să ajut?
E greu, căci înălțimile sunt foarte diferite.
Pot să ajut? Tu faci…
Și tu faci…
E partea mea.
Știu. Vrea să facem schimb.
Pot să o cânt din spate, mai tare. E greu să o cânt duios.
Era 04:00 și cântau cel mai important segment al lor.
Deci nervii ți-s întinși și o să te simți obosit.
E ciudat să schimb așa notele, știi?
Pe camera mea, sunt uriași, fiindcă sunt fix sub ei.
Ai putea chiar să îi atingi. Sunt fix acolo.
Eram mare fan Paul Simon.
E aici, fix aici. Îmi cântă în față.
Kenny Rogers, când atinge înaltele și se schimonosește,
Doamne, e absolut…
Îmi ziceam:
„Nu pot să cred că sunt plătit să filmez minunăția asta.”
Urma Dionne Warwick, dar aveam dificultăți tehnice.
- Da? - Îți auzi propria voce?
Da.
Cine e? Luați-o de aici!
Ne-am panicat din cauza unei erori.
Când ascultam înregistrarea, se auzea zgomot.
Și am zis: „Orice ar fi, trebuie să reușim.”
Orice ar fi, trebuie să eliminăm zgomotul.
- Se mai aude? - Da.
- Zgomot rezidual? - De la vreun microfon.
Am oprit tot.
Nu avem nicio scuză.
Hai să găsim buba!
Era mai bun studioul meu.
Încă aud cealaltă voce.
- Scuze! E un mister. - Fantome!
- Pe cine suni? - Vânătorii de fantome!
- Aykroyd e în camera de reverb. - Aykroyd.
Asta a mai creat tensiune.
A dispărut.
L-am găsit de data asta.
A fost dificil, dar am reușit să înregistrăm vocile.
E ora la care trebuie să fim cât mai preciși.
Începem!
Da.
Al Jarreau a gafat la partea lui,
toți s-au prins, apoi au reînceput.
Al Jarreau se cam dădea în stambă.
Avea alcool la bord.
- Îmi pare rău. - Nasol!
E partea lui Willie.
Al era interesant. Trebuie să vă spun de ce era amuzant.
Al voia să sărbătorească înainte să fie gata.
Tot zicea: „Mai adu o sticlă! Sărbătorim!”
Cum ajungea sticla, eu o duceam afară.
Stevie, începem cu clapele? Vrem să repeți partea asta.
A trebuit să ne spetim pentru înregistrarea lui Al,
înainte să uite care e segmentul lui.
Așa. Da.
Da. Încă o dată pentru mine?
- Pune piesa! - Te rog?
E suficient ce ne-a ieșit acum.
Când o luăm de la capăt. pierdem cinci minute.
La fiecare derulare, creezi tensiune.
Ce fac după Bruce Springsteen?
Tu ce ai face? Am apelat la un stil soul, mai duios.
Kenny Loggins era genial, ca Steve Perry și Daryl Hall.
Suna dumnezeiește!
Așa!
Steve Perry are voce!
Are o voce bestială, în zona lui Sam Cooke.
Încă una! Încă cel puțin două!
Au trei sau patru încercări.
Eu încă nici nu-mi cântasem soloul și eram panicat.
Îi ascultam pe ceilalți cum cântă.
Mă chinuiam să nu uit să respir.
Am propus asta: „Când mai gafează cineva,
hai să nu întrerupem, ca să exersăm versurile și bridge-ul.”
Au fost de acord.
La fel și Michael, care era lângă mine.
I-am mulțumit.
- Repetăm bridge-ul? - Facem bridge-ul?
- La bridge! Spre bridge! - Spre bridge!
Vrem bridge!
Bine, spre bridge, cu toții!
Bine. Huey, e rândul tău.
Tu ești gata să pleci acasă.
Dacă ceva e aiurea, nici nu te mai oprești.
Era un singur vers, dar îmi tremurau picioarele.
Vrei armonie?
Vrei armonie în ultima parte?
Ce frumos!
Să cântăm cu ea? Voi trei puteți cânta cu ea…
Ar fi mișto.
Au zis: „Cântă în armonie cu Cyndi și Kim! ”
În demo nu erau armonii.
O să inventez ceva aici. O armonie din trei părți,
de față cu Stevie Wonder, Ray Charles, Kenny Loggins, Daryl Hall…
Eu ce trebuie să cânt?
A fost foarte stresant.
Asta e partea mea.
- La „să fim”, nu? - Da.
Care e a ta, Kim?
Ceva de genul ăsta?
Sunt prea epuizat ca să mai ajut.
Apoi ridic-o!
Încerc, deși e cam înaltă pentru mine.
E vina mea. Am greșit. Nu am coborât-o.
Am crezut că Huey o să explodeze.
Cyndi cântă octave înalte, dar Huey se chinuia,
deci nu putea cânta mult așa.
Am falsat ca să văd dacă vă prindeți.
Cyndi a cântat perfect, dar ceva nu era bine.
Huey, ascultă! Se aud sunete armonice cât cântă ea.
Sună ca o conversație.
Tot întrebau: „Ce-i cu zgomotul ăla?”
Redă prima parte, iar apoi…
Humberto a zis: „E mult zgomot pe partea ei.
Ce se petrece?”
Trebuie înlocuit microfonul.
Nu. Microfonul e frumos.
- E frumos? - Nu e stricat.
Microfonul e frumos!
Se aude un soi de rumoare.
Sau râsete. Când cânți tu.
Nu mi se pare amuzant
și nu ar trebui să râdeți când eu cânt…
Cyndi, ai multe brățări.
Oare de-aia… Cerceii mei!
Nu m-am gândit la asta.
Scuze! Câte am!
Așa scapă de toată ținuta.
Nu. Îmi pare rău.
Asta era rumoarea. Bine.
Și pălăvrăgeala.
Râsetele au fost binevenite, ne-au relaxat înainte să depășim impasul.
Cu aceeași intensitate, Huey. Imediat după Michael.
- Am ținut nota prea mult? - Nu.
E genial.
Ai înregistrat?
O singură dublă!
Mi-am dedicat viața muzicii și, fiind în acel grup atunci,
fiind în comunitatea aia,
m-am simțit extraordinar.
Lăsăm liber spațiul lui Ray?
Da. E mult mai bătrân decât mine.
Bob Dylan și Bruce au rămas cu improvizațiile.
Quincy le-a zis „improvizații serioase”. „Acum facem improvizații serioase.”
Mai jos, Bob.
Și iată-l pe Bob Dylan!
- Înainte de modulație. - Da. Ce…
Da. Bine.
E un simbol, o legendă pentru americani și restul lumii…
Liniște! Începem.
Ne așteptam să se întâmple ceva miraculos.
Bine.
Ai prins-o. Pe altă bandă.
Trebuie să o lași să meargă de mai multe ori.
Cred că era derutat,
fiindcă nu părea că înțelege ce trebuie să cânte,
dacă trebuie să-și adapteze partea sau să o personalizeze.
Superb! E frumos că ești în ton cu ceilalți.
Numai atunci atingem octava. Superb!
- Închei după „eu”. - Da, după „tu și eu”.
Partea în care ai cântat cu ceilalți.
„Suntem copiii”. Frumos.
Quincy era minunat.
- Bine. - Frumos!
Producția e interesantă. Nu ajunge să fii muzician bun.
Trebuie să fii și psihiatru.
- Atunci intră el. - Stevie, mai cânți o dată?
Agentul secret care l-a ajutat a fost Stevie Wonder.
O să repetăm aici puțin.
Stevie poate imita stilul oricui.
Stevie i-a imitat vocea lui Dylan la perfecție.
Stevie e genul care poate cânta orice.
Îi simți geniul când ești în preajma lui.
Și e și foarte simpatic.
Hai, Bobby!
Sunt într-un vis, nu?
Erau foarte mulți oameni în sală.
Fotografi de platou și alții.
Bob nu e obișnuit să lucreze cu atâția oameni în jur.
Uite cum facem!
Dacă nu lucrați la înregistrare, vă rog să părăsiți sala.
Așa au rămas Stevie la pian,
Dylan la microfon, iar Quincy pe podiumul lui.
Bine, să-i dăm bice!
Da!
Scuze, dar ți-a ieșit!
- Nu a ieșit bine. - E bine, îți spun eu.
A fost excelent.
Dacă tu spui…
Știu că te pricepi.
Jur că e bine. E perfect.
- Bine. - Perfect!
Springsteen i-a zis: „Frumos, Dylan!”
I-a zis „Dylan”.
Îl ascult pe Dylan de când sunt mic
și a fost minunat să-l văd și să interacționez cu el,
deci m-am distrat.
„Facem o alegere”? Despre partea asta vorbești?
Da.
Ăsta e finalul, nu?
Am ajuns la final? Ăsta e finalul piesei?
Da.
Doi, zece.
Ne-am făcut griji mari pentru vocea lui Springsteen.
Repet puțin. Îmi spuneți dacă e…
Ascultă! Tu ești animatorul grupului.
- Bine. - Știi ce zic? Hai!
Bine.
Atunci încheiasem turneul Born in the USA.
Eram obosit.
- Quincy, ești gata? - Da.
Începem.
Dar am început să cânt…
Vocea nu-mi suna perfect, dar mi-am dat silința.
Mi-a ieșit?
- Bine. - Ceva de genul?
- Exact așa. - Bine.
Refacem partea asta.
- Bine, începem. - Acum?
Bruce s-a transpus perfect pe partea lui.
Vocea lui sună de parcă ar avea cioburi în gât.
Mulțumesc!
Am transpirat în ultimul hal.
- Da. - A intrat oficial în vacanță.
- Pot să plec? - Ești liber.
Sună bine!
Am reușit. Gata cu partea grea!
Ai grijă de tine!
La final, eram în al nouălea cer, dar epuizați. Nu dormisem deloc.
Dar chiar și atunci,
știam că am făcut ceva ce o să dăinuie pentru totdeauna.
Ai fost bestială!
- Și am dus-o la bun sfârșit. - A ieșit?
Da.
Lionel, avem solouri bune de la toți.
E perfect. Punct. Și noi simțim asta.
Bine.
Să aduni 40 de superstaruri în același la loc, deodată,
e imposibil.
De-aia a spus Springsteen:
„După concert, vin în California”.
Paul Simon: „Vin acum.”
Billy Joel: „Vin acum.”
Bob Dylan…
În sala asta, s-a închegat o familie.
Cum ți-e ție comod…
Poți filma de sus.
- Quince, unde stai? - Acolo.
Bun, începem.
Adrenalina a luat-o la goană.
Adrenalina s-a făcut nevăzută.
Au zis: „Gata, oameni buni! Încheiem. Plecăm acasă.”
Ce noapte!
Credeam că primim bani.
La final, la plecare, am încropit o factură și au zis:
„Ce factură? Nu plătim. E muncă voluntară.
Toți de aici sunt voluntari.”
La care eu: „Bine.
Am primit un tricou mișto, o amintire minunată, deci e bine!”
Diana Ross a rămas și după ce au plecat restul.
Începuse să plângă.
Quincy a întrebat-o dacă a pățit ceva.
I-a zis că nu vrea să se încheie seara.
N-am auzit în viața mea ceva mai adorabil.
Cred că am plecat pe la 08:00.
Quincy nu conduce, așa că l-am dus acasă, în Bel Air.
Simțeam un soi de bucurie amestecată cu epuizare.
Țin minte că a zis Quincy: „Albii ăștia au făcut treabă excelentă.”
Eram în al nouălea cer.
Ca atunci când pleci acasă după concert și simți că ți-a ieșit perfect.
Te copleșește. Simți că ai făcut o treabă bună.
La 08:00, când am ajuns în sfârșit acasă, mă aștepta familia mea.
M-au felicitat toți pentru premii și pentru prestație,
dar eu vorbeam numai despre piesă.
La care ei: „Ce tot vorbești?”
Eu: „«We Are the World» e bestială. Am făcut-o azi-noapte”.
Ei nu știau despre ce vorbesc. Era important, cu impact extraordinar.
Noaptea aia a eclipsat…
tot ce se petrecea în rest.
TREI LUNI MAI TÂRZIU
După cum ați auzit la KFI News și în rest,
știți foarte bine că, într-un minut, la 19:50,
toată omenirea o să asculte aceeași piesă.
„We Are the World.”
Datorită tehnologiei,
credem că o să fie ascultată de un miliard de oameni.
Când emani asemenea energie, impactul e enorm.
Muzica e un animal bizar, căci nu o poți atinge, nu o poți mirosi.
Nu o poți mânca, dar e pur și simplu prezentă.
Simfonia nr. 5 a lui Beethoven ne încântă de 300 de ani.
Are o energie puternică, spirituală.
„We Are the World” poate fi înțeleasă de toată lumea.
Chiar dacă nu vorbeai engleza, înțelegeai melodia.
Muzicalitatea te ajuta să înțelegi ce transmite.
E sufletul, energia interioară, prezente în noi toți,
mai presus de orice piesă pe care am făcut-o vreodată.
Oamenii pot să judece piesa din punct de vedere estetic,
dar eu am perceput-o ca pe o unealtă.
O unealtă cu care poți să îndeplinești un scop.
Și și-a făcut treaba.
Cred că fiecare individ vrea să contribuie, dar nu știe cum.
Am simțit că producem o schimbare,
în modul în care putem oferi ajutor.
E compasiune. E ceva nou.
Toată omenirea cânta piesa. E demențial.
În toate limbile din lume.
E un moment care te lasă mască: „Doamne! Ce am făcut?”
S-au vândut un milion de exemplare ale discului,
în primul weekend de la lansare.
În ultima lună,
copiii Americii au creat o piesă dedicată copiilor Africii,
cu cele mai rapide vânzări din istoria SUA.
DUPĂ LANSARE, „WE ARE THE WORLD” A FOST LĂUDATĂ
ȘI PREMIATĂ LA GRAMMY ȘI LA AMA ÎN 1986.
Eram la duș când am auzit-o prima oară.
Piesa era minunată. Când am auzit partea mea, am fost ușurat.
Am contribuit la ceva ce schimbă vieți. Sunt copleșită de smerenie.
Puterea colectivă a artiștilor poate avea un impact uriaș.
Ne-am lăsat orgoliile deoparte,
pentru a ajuta oamenii care nu au posibilități ca noi.
Chiar suntem un singur popor. Toți avem nevoie unii de alții.
Am înfăptuit visul Americii pentru Africa.
E începutul celei de-a doua etape,
hrănirea oamenilor și salvarea lor.
A STRÂNS PESTE 80 DE MILIOANE DE DOLARI,
ECHIVALENTUL A 220 DE MILIOANE ÎN 2023, PENTRU CAUZE UMANITARE ÎN AFRICA.
Le iau pas cu pas.
Că hrănim un singur om, că hrănim un milion de oameni,
important e să avem un mijloc.
„We Are the World” a avut o reacție în lanț,
toată lumea a vrut să facă asta.
Artiștii și-au dat seama că pot produce schimbări în lume.
E genul de chestie despre care și copiii din viitor vor afla,
datorită sentimentului de uniune dat de muzică.
E rândul vostru!
Acum câțiva ani, mi-a zis tatăl meu o chestie.
„Bucură-te când vii acasă…
fiindcă o să vină o vreme în care nu o să poți face asta.”
Am întrebat ce înseamnă.
A zis așa: „Casa o să fie tot acolo.
Dar oamenii din casă nu o să mai fie.”
Casa e sala aia.
Acolo e mixerul. E fix acolo, dar Humberto nu mai e la butoane.
Michael Jackson era acolo…
în sala asta.
Springsteen a cântat acolo, în colțul ăla.
Cyndi Lauper a fost aici.
A fost foarte special.
Pentru mine, sala asta e casa mea.
Asta e casa în care am construit „We Are the World”.
28 IANUARIE 1985 STUDIOUL A&M
ÎN AMINTIREA LOR
Vine o vreme
Când o chemare ne captează
Când toată omenirea trebuie să se unească
Mor oameni
Și e timpul să dăm vieții o mână de ajutor
Cel mai frumos dar
Nu putem merge mai departe
Nu ne putem preface zi de zi
Că altcineva, altundeva O să schimbe ceva
Toți facem parte Din marea grădină a Domnului
Și adevărul e Că numai de dragoste avem nevoie
Noi suntem lumea
Noi suntem copiii
Noi suntem cei Care aducem zile mai luminoase
Hai să dăruim
Facem o alegere
Ne salvăm propriile vieți
E adevărat Vom aduce zile mai bune
Doar tu și eu
Trimite-le inima ta
Ca să știe că îi pasă cuiva
Și viețile lor mai puternice și mai libere vor fi
Dumnezeu asta ne-a învățat
Când din piatră pâine a făcut
Deci toți trebuie o mână de ajutor să dăm
Noi suntem lumea
Noi suntem copiii
Noi suntem cei Care aducem zile mai luminoase
Hai să dăruim
Facem o alegere
Ne salvăm propriile vieți
E adevărat, vom aduce zile mai bune
Doar tu și eu
Când ești la pământ
Și nu mai vezi nicio speranță
Dar dacă crezi
Nu avem cum să eșuăm
Haideți să înțelegem odată
Că schimbarea vine pe o singură cale
Atunci când ne unim cu toții
Da
Noi suntem lumea
Noi suntem copiii
Noi suntem cei Care aducem zile mai luminoase
Hai să dăruim
Facem o alegere
Ne salvăm propriile vieți
E adevărat, vom aduce zile mai bune
Doar tu și eu
Facem o alegere
Ne salvăm propriile vieți
E adevărat, vom aduce zile mai bune
Doar tu și eu