Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Inget blir sig likt efter ikväll.
Inget!
Några av artisterna, människorna, personligheterna…
Det blir en av de otroligaste kvällarna nånsin.
Tur att jag har en bra plats, för jag vill inte missa nåt.
-Perfekt tajmning. -Hej!
-Bruce och Lionel, allt bra? -Bra, ja.
Bruce… Smokey är också här.
Gott nytt år, baby.
Steve!
Generationens största artister kom samman,
med allt ego,
med all talang,
för att rädda liv.
Jag måste vara i en dröm.
Okej, hörni.
Hallå.
Men vi hade bara en kväll. De skulle inte komma tillbaka.
Så här ska vi göra!
Det var livligt, och folk visste inte vad vi skulle göra.
Man var upprymd på grund av hur ovanlig kvällen var.
Inget var mer kaotiskt
än att försöka förena den här kreativa och energiska skaran.
Det var historia i realtid.
Ett, två…
Nu spelar vi in!
Okej, nu kör vi!
Rockmusiklegender.
Superstjärnornas superstjärnor.
Är ni redo för mig?
Här är en unik ung sångare.
De mest spännande superstjärnorna i musikvärlden.
Jag kommer in.
Här kommer jag.
Okej.
Nu drar vi igång festen.
Jag ska ta er så långt tillbaka jag kan minnas.
I början av 80-talet lämnade jag Commodores.
Ken Kragen, min nya manager…
Han sa: "Dina låtar är mer kända än du är,
så vi ska få upp ditt ansikte bredvid alla de fantastiska låtarna."
Mr Lionel Richie!
Mitt soloalbum var på gång,
så min karriär tog fart.
Jag är en nattuggla, så allt hände efter ett på morgonen.
En kväll fick jag ett samtal från Ken
som förändrade allt.
Ken Kragen drev ett talent management-företag.
Han hade ett fantastiskt rykte.
Ken Kragen!
Ken var en superstjärna,
lika mycket som artisten, fast på affärssidan.
En morgon hade vi ett oplanerat möte. Vi gick in och möttes av Harry Belafonte.
Det får en att stanna upp.
Man tittar på Hollywood-kunglighet. Han är legendarisk.
Jag visste att nåt stort skulle hända.
LIKA RÄTTIGHETER!
Harry Belafonte var före detta statsman.
Han hade gått från att vara skådespelare och sångare.
Han höll på med det,
men vi såg honom huvudsakligen som en ikonisk figur.
Han hade en sån social påverkan.
Vi anser att artister har en viktig funktion i samhället,
då det är artisterna som blottar samhället för sig självt.
Medborgerliga rättigheter behövde lyftas fram,
och Harry Belafonte kände att problemen med fattigdom,
särskilt i Afrika, också behövde diskuteras.
Ett tag nu har vi hört rapporter om ännu en hungersnöd i Afrika,
den här gången i Etiopien.
Men med allt annat som pågår har rapporterna sällan stor inverkan.
Folk som svälte i Afrika…
Det var så långt ifrån oss som det kunde vara.
Det var bara nåt vi såg i reklamfilmer eller dokumentärer.
Mamman och hennes två månader gamla barn är insvepta tillsammans i döden.
Ett hungrigt barn dör i tystnad.
I Afrika dör de i tusental.
Hur kan man ignorera det här överväldigande behovet av nöd och hunger?
Nåt måste göras.
Belafonte sa: "Vi har en konsert."
Bob Geldof hade gjort Band Aid-singeln ungefär en månad tidigare.
Jag sa: "Harry, vi tar idén Bob gav oss, men vi använder USA:s största stjärnor."
Kragen sa: "Jag pratade precis med Harry Belafonte."
Han sa i princip: "Jag behöver dig."
Harry sa: "Vi har vita som räddar svarta, men vi har inte svarta som räddar svarta.
Det är ett problem.
Vi måste rädda vårt eget folk från hunger."
Han försökte få oss, den yngre gruppen, involverade i vad som hände i Afrika.
Jag sa: "Självklart."
Jag hade inte ont om saker att göra.
Jag skulle stå värd för American Music Awards.
Jag hade precis fått det erbjudandet.
Jag skulle ge mig ut på min stora soloturné.
En sak jag var säker på var att jag ville ha med Quincy,
för han är en mästerorkestratör.
Han är en duktig artist, mer känd som producent och kompositör,
som har jobbat med Louis Armstrong, Frank Sinatra,
Little Richard, Paul Simon, Diana Ross och Michael Jackson,
mr Quincy Jones.
Det fanns ingen producent som var mer aktad på den tiden.
Han var respekterad av alla musiker på planeten.
Jag hade tänkt på det mycket. Sen ringde Lionel och sa: "Vi kör."
Man kände verkligen behovet av det,
för människor hade aldrig behövt varandra så mycket.
Vi började där och gick vidare till att fundera på vem som skulle göra det.
Lionel och jag satt i hans limousin, som hade en telefon.
Jag sa: "Du och Stevie Wonder får skriva en låt."
Men vi fick inte tag på Stevie.
Lionel fortsatte ringa hela kvällen.
Alla ville ha Stevie Wonder.
Han hade redan den själfulla, episka, legendariska statusen.
Och de stod alla nära Stevie.
När Stevie säger: "Jag ringer tillbaka."
Då väntar man på att han ringer tillbaka, oavsett när det blir.
Efter det pratade jag med Quincy.
Han sa: "Jag ska träffa Michael imorgon. Jag tar upp det och hör vad han tycker."
Mannen vars skiva Thriller har blivit det mest sålda albumet nånsin,
som fick fler Grammynomineringar i år än nån annan tidigare.
Jackson är 80-talets man.
Mina damer och herrar, Michael Jackson!
Michael!
Michael och jag hade känt varandra länge.
Vi växte upp i Motown.
Jag var sångare i Commodores och han i The Jacksons,
så vi klickade direkt.
-Jag har jobbat på en grej. -Du har gömt dig, det är vad du har gjort.
När han lärde sig köra bil körde han till mitt hus först.
Han körde inte på motorvägen eftersom han var livrädd,
så han kunde alla bakgator i världen för att ta sig till mitt hus.
Stevie ringde inte tillbaka,
så Michael och jag fick börja skriva utan Stevie.
Jag sa till Michael:
"Jag kan skriva låten själv. Du kan skriva låten själv.
Men om vi ska göra det med Quincy Jones måste den vara enorm."
Det var första gången jag var i Jacksons hem.
Det är då man åker till Vegas.
Jag insåg att vi aldrig hade skrivit nåt eller tillbringat tid ihop.
-Du bestämmer. -Det kvittar.
-Det finns alternativ. -Jag har dem. Vi är Sonny & Cher-teamet.
Han kunde inte spela instrument, så han nynnade allt.
Det var flera band med…
Det var bara lager med honom nynnande.
Det var rätt otroligt.
Vi behövde identifiera vilken sorts låt vi ville göra.
Vill vi ha en sån?
Eller en nationalsång?
Nej, det är inte vad vi vill ha.
Där har vi den. Där har vi vår mall.
Nu när vi har den, vad ska vi lägga till?
Vi gick igenom flera låtar som vi ansåg bara var bukfylla.
Han sa: "Var är grädden?"
Han kallade mig Lion-el. Han sa: "Lion-el, kolla in…"
Schimpansen Bubbles.
Jag ville inte.
Samtidigt pågick ett bråk på nedervåningen.
"Håll käften."
Jag sa: "Vad händer i köket?"
Han sa: "Majnan Ricky bråkar med hunden."
Fågeln kunde prata, och hunden var arg på fågeln.
Jag fick ett samtal.
De sa: "De skickar ett manus för American Music Awards."
Michael jobbade på sina låtar.
Vi tog det inte på allvar. Vi tänkte komma till det.
Det finns sätt att göra det här större i fråga om vad det kan generera, och…
Vi hade varken låt eller datum,
men eftersom vi hade Stevie, Lionel, Michael och Quincy,
insåg Ken att de hade nåt stort och kunde ringa vem som helst.
Det skulle bli episkt.
På den tiden hade vi ingen teknik. Vi hade inga mobiler.
Saker och ting gick inte snabbt.
Lyckligtvis var Kens Rolodex enorm.
Jag brukade resa med en enorm resväska som bara innehöll Rolodex.
Jag sa till Belafonte: "Vi har inte bara svarta artister."
Han sa: "Bra idé."
Jag sa: "Kenny Rogers skulle göra det utan att tveka."
Kenny Rogers var en stor grej.
Vi frågade de andra artisterna på listan, som Kim Carnes och Lindsey Buckingham,
men en artists schema kräver månader av planering.
Allt är en logistisk mardröm.
På måndag är det American Music Awards.
Tre heta timmar av det bästa av country, soul och rock'n'roll.
Lionel Richie står värd, live på måndag vid 8/7 Central.
Lionel skulle stå värd för AMAs,
och vi insåg att det skulle föra många artister till Los Angeles,
med alla utgifter betalda och allt redan schemalagt.
Det var vändpunkten. Jag tänkte: "Vem kommer dit, Larry Klein?"
PRODUCENT
På den tiden var American Music Awards en stor jävla grej.
Jag hade Diana Ross och Hall & Oates.
Jag hade dem inbokade. Prince, Madonna, Cyndi Lauper…
Jag vill ha Hall & Oates.
Ken Kragen ringde mig och sa:
"Jag vill få en grupp superstjärnor, så många jag kan, att medverka."
För att få dem att spela in samtidigt behövde det vara samma kväll som AMAs.
Det var det enda sättet.
JANUARI 1985
Vi hade en månad på oss.
Vi tittade på topplistorna och tänkte: "Vem kan sälja mest?"
Välkomna hans kungliga grymhet: Prince!
Prince var en artist de gärna ville ha. Han hade "Purple Rain".
Vad ser du fram emot att se?
Prince.
Nåt mer specifikt än så?
Prince.
Nåt annat?
Prince.
Prince var kär i Sheila E.
Sheila E.!
Hon var hans slagverkare. Hon är också en bra sångare.
Vi behövde lite av allt.
Steve Perry, sångaren i Journey, hade den tredje bästsäljande singeln.
Jag ville ha Madonna.
"Material Girl" och allt hon gjorde skulle ha lockat en helt annan publik.
Men Ken ville ha Cyndi. Vi bråkade om det.
Syns min Barbiedocka?
Jag kände att det var viktigt att göra.
Rock'n'roll kan rädda världen. Vi borde åtminstone försöka.
Nästa avgörande drag var att kontakta Springsteen.
Okej, den här stolen?
Okej.
År 1985 var jag
på toppen.
Vi var populära och hade en toppenturné.
Springsteen var ett krutpaket, men han skulle inte till AMAs.
Vi ringde Springsteens manager, Jon Landau.
Han sa: "Han avslutar turnén kvällen innan.
Han flyger aldrig dagen efter en konsert. Jag ska prata med honom så får vi se."
Svälthjälp var viktigt. Jag visste att det inte hade åtgärdats.
Man sitter alltid och tänker: "Vad kan jag göra?"
Det var nära inpå.
Jag hade normalt sett inte gjort det, men det kändes viktigt.
Vi tänkte: "Vi har Bruce Springsteen, så vi kan ringa Bob Dylan."
Det var Bob Dylan. Han spelade "Blowin' in the Wind".
När var han inte en legend?
Bob Dylan var känd som den engagerade musikern.
Han skulle passa bättre än nån annan,
men mitten av 80-talet var inte den bästa perioden för honom.
Men han är Bob Dylan. Han är en gåta.
Efter Dylan och Springsteen var det bara en önskelista kvar.
David Byrne var inte tillgänglig.
Van Halen var inte tillgängliga eftersom de var på turné.
Jag ville ha Bette Midler och Dan Aykroyd.
Michael ringde och sa att han planerade ett stort evenemang
och frågade om jag ville vara med. Jag visste inte vad som pågick i Afrika,
men allt Michael rörde vid blev till guld så det var ett enkelt beslut.
ETIOPIENPROJEKTET
Vi har världens vackraste artister.
Det vore hemskt om det inte gick hem för att vi inte hade rätt låt.
Vi har rollbesättningen. Vi behöver manuset.
18 JANUARI 1985 10 DAGAR TILL INSPELNING
Vi trodde att vi hade all tid i världen. Vi lattjade runt.
Projektet…
Kragen ringde.
Jag kan knappt sova. Jag är så uppjagad.
Han sa:
"Det är många som väntar på låten.
Det är inte bara ni fyra."
Herregud.
Han sa: "Vi har Billy Joel.
Vi har Willie.
Vi har Tina, Huey Lewis, Paul Simon, Diana Ross, Ray Charles…"
Pressen bara ökade.
Han sa: "Vi ska göra det samma kväll som American Music Awards."
Jag tänkte: "Vad pratar du om?"
Sen kom Quincy förbi.
Jag tänkte: "Det är dags."
Quincy sa: "Jag behöver en låt."
Ni måste förstå hur allvarlig situationen var.
American Music Awards var veckan därpå,
och Quincy hade ingen roll att spela förrän vi hade en låt.
Jag vet inte hur det gick till efter det. Vi var som besatta.
Vi slängde ur oss saker, vad som än kändes bra.
Jag kom på några ackord.
Michael sa…
Okej.
Ovanpå…
Magiskt.
Vi hade en mall med mummel,
men inga ord.
"We are the world" kom antagligen från Michael.
"We are the…
We are the ones who make a brighter…"
I ögonvrån…
…såg jag några album ramla ner.
Sen hörde jag…
Jag tänkte: "Vad fasen? Vad är det? Vad…?"
Jag tittade över axeln…
…och såg världens största orm.
Michael sa: "Där är han, Lion-el. Herregud."
Han tappade bort ormen i rummet.
Han sa: "Han kom ut när han hörde oss sjunga.
Han ville träffa dig. Han vill säga hej."
Jag menar, det var… Jag tänkte: "Jag måste ta mig ut fort."
Jag skrek som om… Som om det var slutet för mig.
Jag såg den skräckfilmen. Det slutade illa för den svarta.
19 JANUARI 1985 9 DAGAR TILL INSPELNING
Det var en väldigt hektisk period innan inspelningen.
Platsen var en stor grej.
Det här är konfidentiellt.
Informationsläckan som kan skada mest är var vi ska göra det.
Vi kollade varenda studio i Los Angeles,
och A&M Studios hade allt.
Det var ett bra läge. Ljudproduktionslokalen var fenomenal.
Klart.
Om det blir allmänt känt, om det dyker upp i pressen,
kan det sabba projektet helt.
Om Prince, Michael Jackson eller Bob Dylan kör in och ser en mobb så går de inte in.
Kragen var orolig för att det skulle komma ut.
De var så paranoida.
Vi har haft ett antal informationsläckor, vilket inte har underlättat.
-Vet ni var läckan kom ifrån? -Ja, internt. Vi måste vara försiktiga.
Det var den största händelsen inom popmusik,
och det var här i stan, så man kunde inte hålla det helt hemligt.
20 JANUARI 1985 8 DAGAR TILL INSPELNING
Michael och jag skrev klart låten och gav den till Quincy.
Första frågan var om han gillade den.
Herregud.
Jag blev helt paff när jag hörde den.
Jag blev… Den är så rätt.
Jag blev så glad. Jag tänkte: "Tack gode Gud."
Han älskade den. Okej, så…
Vi behövde spela in demon
för att ge artisterna en uppfattning om hur den skulle låta.
Den andra.
Jag heter Humberto Gatica.
Quincy Jones bad mig vara ansvarig ljudtekniker för hela projektet.
Hallå?
Hur är det, Louis?
Skämtar du?
Okej, vi har Michael och Lionel här. Vi gör oss redo att spela in låten.
Ett, två, tre…
Tanken var att göra nåt enkelt, för det handlade om sången,
om vad rösterna skulle tillföra produktionen.
Förlåt, ta det igen.
Jag älskar det.
Det känns naturligt att säga "brighter" igen.
Att använda ett annat ord ger starkare effekt.
-Tror du det? -Ja.
Vi var mitt i inspelningen, och in kom
Stevie.
Han trodde att vi skrev låten.
Quincy sa: "Jag ska prata med honom."
Quincy sa att vi hade skrivit klart den, att vi höll på att spela in demon.
Stevie sa: "Jaha, okej."
Man såg hans chock. Han sa: "Varför sa ingen nåt?"
Vi hade gjort det, tre veckor tidigare.
Men just då skulle vårt projekt förverkligas.
Vi måste skicka leadsheets, brev och kassetter till artisterna.
-Kan vi få det på måndag? -Självklart.
Jag måste ha mitt band imorgon. Det är oerhört viktigt.
24 JANUARI 1985 4 DAGAR TILL INSPELNING
Jag fick en hög med 50 kassettband som skickades till managers,
vissa direkt till artisterna.
Det var en intressant tid. Vi hade släppt vår första stora hit.
Jag fick bandet, ett kassettband på den tiden,
med låten och inbjudan. Och jag spelade demon i min bil.
Jag hade aldrig mött Lionel eller Michael, så det var en fantastisk inbjudan att få.
Jag tänkte: "Det kommer att bli en hit."
Jag hörde talas om det när Lionel ringde. Lionel var min bror.
Det var det. Det räckte för mig. De behövde inte övertala mig eller nåt.
Jag fick en kopia från Quincy.
Jag lyssnade på låten ett par gånger. Den hade en minnesvärd refräng.
Den var väldigt generisk,
vilket musik som ska förmedlas av många röster måste vara.
Jag tänkte: "Okej, coolt."
I brevet som skickades ut var en av raderna överstrukna.
Det var platsen. Det står att A&M Studios…
Ken sa: "Berätta inte för nån att det är där."
Att ge mig detaljer då hade varit…
…onödigt.
Jag, som många artister, kommer inte ihåg ett skit.
Quincy ringde.
Han sa: "Vi ska göra en ny låt, men jag vill att du sköter rösterna.
Kom förbi, jag vill prata om det. Vi har ont om tid."
Quincy och jag träffades 1973.
Jag var en vit pojke uppfostrad i en svart gospelkyrka.
Quincy hörde arrangemang jag hade gjort för Sarah Vaughan,
och han bjöd hem mig till sig. Han kom till ytterdörren, tittade upp och…
Han sa: "Du är inte vit."
Det var så det började.
Vi blev förälskade konstnärsmässigt. Vi blev bröder.
Men Quincy var generalen.
26 JANUARI 1985
2 DAGAR TILL INSPELNING
Vi hamnade i mitt hus.
Tom Bahler var där med Quincy, i mitt vardagsrum.
De placerade ut dem.
De hade namn på alla artister på golvet.
Sen behövde vi gå igenom arrangemanget av sången.
Vi behövde bestämma vilka som skulle sjunga solona,
som bara var en halv rad.
Man behövde få in sitt sound, sin stil och sin tonart, på en halv rad.
Jag började lyssna på alla artister som skulle sjunga ett solo.
Jag letade efter skillnader, kontraster.
The Boss har ett rått sound.
Sen tänkte jag mig Kenny Loggins.
Kenny har ett rent sound som passade perfekt efter Springsteen.
Bahler studerade folks röstomfång
då han ville se till att de kände sig bekväma
med vad de skulle sjunga.
Jag hade jobbat med Tina tidigare.
Jag gav henne ett lågt tonläge då hennes röst låter väldigt varm där.
Sen gick jag till Steve Perry.
Hans röstomfång… Han är elektrifierande.
Cyndis röst är kraftfull, även i "Girls Just Want to Have Fun".
Gud, jag älskar Huey.
Men alla kunde inte sjunga solon.
Han var också orolig för vem som skulle komma efter vem,
vilket ledde till intressanta diskussioner om hur folk skulle paras ihop.
Jag trodde att alla skulle få komma in, en och en, gå in i båset och sjunga.
Quincy sa: "Nej, då är vi här i tre veckor.
Vi placerar mikrofonerna i en cirkel,
och alla sjunger tittande på varandra."
Vissa av artisterna är bråkstakar.
Det var folk där som var bråkstakar.
Cyndi Lauper var en av dem. Stevie Wonder var en annan.
Jag är inte rädd, men det är klurigt.
Quincy sa: "Vi börjar från början. Vad händer när de kommer in i studion?"
Vi behövde kunna hantera alla som kom in. Vi ville inte ha några avbrott.
Det behövde vara felfritt, för om vi stannade upp ett ögonblick
skulle det bli kaos.
Jag tittade på namnen, stora artister,
och jag var en av dem.
Jag tänkte: "Vad håller jag på med? Vad i hela friden
gör jag här?"
Det var skrämmande.
Och plötsligt…
…var det dags.
28 JANUARI 1985
INSPELNINGSDAGEN
Jag var på Shrine Auditorium när Lionel anlände på morgonen.
Vår artist skulle stå värd för den största showen på tv,
när tv var grejen som gällde. Vi var oroliga för Lionel.
Det är mer dialog än jag nånsin hanterat. Men det är kul, jättekul.
Det är spännande, jag ser fram emot det. Om jag kan hålla mig vaken.
Vi behövde även göra i ordning studion.
Jag blev ombedd att fixa ljuset.
Jag lyckades få några vänner att ställa upp.
Och jag fick utrustningen gratis.
Ärligt talat tror jag inte de visste vilka som faktiskt skulle komma.
Det fanns många frågor om artister som inte kom till AMAs.
Jag blev uppringd av Quincy Jones.
Han sa: "Du ska vara i Los Angeles imorgon kväll."
Jag sa: "Nej, jag ska vara i Las Vegas."
Stevie var i Philadelphia klockan två, samma dag som evenemanget.
Vi ses i sommar!
Springsteen hade avslutat sin turné i Buffalo.
Jag hade hört hur vädret var där. Vi blev nervösa.
INSTÄLLD
Man insåg att man inte hade nån kontroll.
Det var en kväll där man bara svävade omkring.
Jag heter Lionel Richie. Ikväll är vi i Shrine Auditorium i LA i Kalifornien
för American Music Awards! Se upp, för vi går dit kvällen för oss!
Lionel hade sitt ansvar som värd. Han var showens ledare.
Inget…
Inget blir sig likt efter ikväll.
Han uppträdde
och tog hem priser.
Lionel Richie!
-Lionel Richie! -Lionel Richie.
-Richie. -Richie!
-Richie. -"Hello".
Jag tror att jag vann sex priser kvällen då jag var värd.
Jag glömde att jag jobbar.
Backstage pratade han om låten, men han hade 30 sekunder innan han skulle ut igen.
År 1984 exploderade hennes solokarriär med albumet The Glamorous Life.
Vänta tills ni får se Sheila E.!
Då var jag på Purple Rain-turnén. Det var nonstop.
När jag väl kom till AMAs yrade jag.
Sjung!
Och jag var nervös som fasen.
Jag tittade på publiken, vilket man inte ska.
Jag såg de första fem raderna och tänkte: "Herregud!"
Kom igen, sjung!
Jag minns att Lionel sa:
"Efter AMAs ska alla sjunga en låt, och jag vill att du sjunger en vers."
Jag sa: "Absolut."
Lionel sa att han hoppades att Prince skulle sjunga en vers.
Jag sa: "Coolt, men han kommer att göra det när det passar honom."
Nu ska vi se vem som vinner Bästa singel av en svart artist.
De nominerade var Princes "When Doves Cry" och Michaels "Thriller".
Det var Prince mot Michael i ett par kategorier.
Det var riktig rivalitet.
Det skulle ha varit grymt om Michael och Prince hade sjungit ihop.
Det hade varit ett bra budskap, att de två killarna,
för att rädda liv, kunde gå samman.
"When Doves Cry", Prince.
Princes livvakt hette Chick.
Chick var skitläskig. Han var enorm.
När Prince vann ett pris gick Chick upp på scenen med honom.
Ingen skulle attackera honom på scen! Det kanske är annorlunda nuförtiden.
Enastående!
Prince vann de stora priserna. Michael var inte ens där.
Han var på A&M Studios och gjorde sin grej.
-Michael? -Ja?
"There's a choice we're making…" Kan du utelämna den delen?
Ska jag utelämna den? Kan nån ge mig låttexten?
Jag kanske glömmer att utelämna den.
Den första som dök upp var Michael Jackson.
Vi placerade honom mitt i rummet. Vi använde en C12-mikrofon.
Kan vi…? Tagning ett?
Spelar in.
Han gjorde sig…
Så att han kände att han var i synk med musiken.
Kan vi ha balans innan han håller tonen?
-Utan låten? -Visst.
Jag var där och justerade belysningen. Michael Jackson lyssnade.
Plötsligt började han sjunga.
Det var den mest anmärkningsvärda rösten jag nånsin hade hört.
Förlåt.
Jag sa "brighter", inte "better".
Jag glömde.
När Quincy bad mig skriva låten för hungersnöd i världen
la jag ner hjärta och själ i den.
Det är så svårt att säga nåt.
Det är enklare att prata genom låten. Det är mitt uttalande.
Quincy, tror du…?
Jag menar, tror du…?
Ska jag säga "you and me" eller "you and I"?
-"You and me". -Okej.
-Det är mycket mer själfullt. -Ja.
-Country.
-Ja. -Jag älskar det.
Det är vad det handlar om.
Det intressanta med Michael
var att han ursprungligen bara ville skriva låten.
Michael ville inte sjunga eller synas i videon
då han såg det som överexponering.
Jag övertalade Michael att vara med.
Att inte vara med hade varit ett av hans största misstag.
Men han var där. Han var mer än där.
Hur lät det?
Toppen, mannen.
Fantastiskt, Mike.
Vi väntar på spännande framträdanden av Tina Turner, Cyndi Lauper och Prince.
Kenny Kragen satt på första raden, och varje gång det blev reklam så…
Han flög upp ur sätet och sprang backstage.
Stanna på din plats, gubben.
Jag gick till honom och sa: "Vi har ett problem."
Cyndi Lauper.
Cyndi kom fram till mig backstage och sa: "Min pojkvän hörde låten.
Jag kan inte komma. Han tror inte att den är en hit."
Ingen visste.
Det var en grupp fantastiska människor, men jag var så otroligt trött.
Vilket år, eller hur?
Efter showen tänkte jag: "Okej, det är bara att åka dit."
Jag sa: "Det är viktigt att du fattar rätt beslut.
Missa inte inspelningen ikväll."
Vilken kväll!
Jag sa till artisterna: "Stanna inte här, åk till A&M Studios."
Hur känner du för låten ni ska spela in ikväll?
Jag vet inte vad som händer. Jag vet att Quincy biter på naglarna.
-Ja. -Vad heter den?
"We Are the World."
Det går ett rykte om att Prince och James Brown ska vara med.
-Ingen kommentar. -Varför inte?
-Jag får inte prata om det. -Vi måste gå vidare.
-Tack så mycket. -Tack.
Jag visste att det stod en bil och väntade efter AMAs.
Och sen dök vi upp. Jag visste inte vilka som skulle vara där.
Jag visste inget om projektet förrän jag kom till Los Angeles.
Quincy betyder mycket för många,
och när han gör nåt är det värt att vara en del av det.
Allt var i princip klart.
Quincy bad mig om ett papper, och han skrev den bästa repliken.
"Lämna egot utanför."
Jag hade turen att vara en av kameramännen,
men jag var nybörjaren i gänget. Jag hade flyttat hit tre år tidigare.
Producenten sa: "Gå ut, de kommer snart."
Frågan var vem som skulle dyka upp.
Kenny Rogers är på väg in.
När jag kom till studion insåg jag att det var gräddan av popmusik.
Ray Charles är här.
-Herregud, Bette Midler. -Ja.
Christie Brinkley, herregud!
Ser nån Billy Joel?
Det var överväldigande.
Vi kommunicerade med walkie-talkier.
"Vilka kommer? Vem är här? Vem kom precis?"
Kim Carnes anländer.
En snubbe stannade i en gammal Pontiac GTO på andra sidan gatan.
Ut hoppade Bruce Springsteen. Jag tänkte: "Wow, nu kör vi."
Jag tänkte: "Det är Ray." Det är som om Frihetsgudinnan kom in.
När jag såg Diana Ross tänkte jag: "Oj, det här är på en annan nivå."
Det var som att vara i en dröm.
Alla var legender för mig. Bob Dylan? Jag menar…
Jag tror att jag sa hej och gick, för jag var rädd.
Artisterna var de enda som fick vistas i studion,
så ingen hade assistenter.
Sen fick vi interagera med varandra, och det var det roliga.
Det var berusande att vara runt den gruppen människor.
Jag kände mig underklädd. Jag var orolig.
Jag kände Billy Joel, så jag gick fram till honom.
Alla kände magin.
Alla som var i showbusiness på den tiden var på inspelningen.
Vi stod på plattformen. Paul stod längre ner, tittade upp och sa:
"Om stället träffas av en bomb kommer John Denver vara på topp igen."
-Det är vackert. -Det är otroligt.
Energin i rummet var hög.
-Ray och Willie… -De ska sjunga lite.
Men under det fanns ett sorl av konkurrens.
Egona var där. Vi låtsas inte att de inte var där.
Kändisar kan vara svåra
när de är omgivna av managers, agenter och glamtrupper.
Men de var inte i den miljön.
Musikens största stjärnor tyckte att det var avväpnande.
De verkade nästan blyga.
Det var som första dagen på dagis.
Okej, hörni.
Kan alla gå ut så att vi kan…?
Snälla.
Hallå.
Lyssna, hörni…
Quincy var tvungen att kontrollera alla de här barnen.
Först vill jag att ni träffar Bob Geldof, inspirationen till det här.
Det var han som fick ihop Band Aid.
Han kom precis tillbaka från Etiopien och vill prata med er.
Vill jag?
Kanske…
För att få er på humör
att sjunga låten ni ska sjunga, som förhoppningsvis räddar miljontals liv,
är det bra att komma ihåg att priset för liv i år
är en 18 cm bred plastbit med ett hål i mitten.
Och jag vet inte om
vi kan föreställa oss hur det är att inte ha nåt.
Men det är att inte ha vatten.
I vissa av lägren ser man 15 påsar mjöl för 27 500 personer,
hjärnhinneinflammation, malaria och tyfus,
och döda kroppar som ligger sida vid sida.
Det är därför
vi är här.
Det är därför alla är här. Jag vill inte göra nån nedstämd,
men det är det bästa sättet att förmedla hur ni känner,
skälet till att ni är här, i låten.
Så tack, allihop. Vi får hoppas att det funkar.
Quincy är så slug.
Han använde Geldof-talet för att få folk att fokusera på vad det handlade om.
"Vi har trevligt här,
men jag vill att ni förmedlar hur ni känner."
Jag hade precis uppträtt på AMAs. Alla hade trevligt.
När han förklarade varför vi var där, när verkligheten slog till,
tänkte man: "Wow."
Allt som sjungs kommer att vara unisont, och harmonier och allt…
Så vi behöver inte hålla på med harmonier.
Jag vill börja med delen innan refrängerna.
Får vi höra fyra takter utan låten? Acapulco! Ett, två…
Vänta lite.
Kan alla gunga från knäna istället för fötterna?
Det är många fötter som stampar.
Det var spänt eftersom vi hade ont om tid.
Vi behövde vara synkroniserade och snabba.
En gång till, tack.
Vi behövde lära oss låten. Vi fick göra ett utkast och gå igenom det.
Det var så det var.
Pressen var på oss som produktionsgrupp att se till att låten,
när vi lät Springsteen och de andra åka hem…
Att låten var klar. Vi hade en kväll på oss
att få till det.
Vi tar det hela vägen igenom och upp i oktaven som Michael sjunger.
Om ni inte kan sjunga så högt, sjung inte med.
Jag vill inte ha oktaver här. Vi tar låga oktaver senare.
Om det är för högt för nån kan de vila. Sen kommer vi tillbaka och spelar in.
Vi gör en playback, och sen sätter vi igång, okej?
Får jag höra, Hum?
Har alla hörlurar?
Bob Dylan visste att han inte var en sångare som Stevie Wonder.
Dylan var nog mest obekväm av alla där.
-Nån sjunger en oktav. -Jag vet.
Vi kan inte ha oktaver i den här tagningen.
-För dem? -Va?
-Är det bara för dem? -Ja.
Vissa sa: "Jag kan inte sjunga så."
-Du, då? -Jag kan inte.
Nej, eller hur?
Om det var utanför ens omfång försökte man lista ut
om man kunde sjunga harmonier, men de ville inte det.
De ville att det skulle vara unisont.
Ordspråket "suck along quietly"
uppmanar till att sjunga medan låten är i ens omfång.
Det var många röster, ingen skulle saknas.
Ett, två, tre…
Det var säkert 60–70 personer i rummet.
Det började lukta fränt.
Mina lampor var stora 5 000-watts eldsprutande instrument,
så det blev väldigt varmt.
Det bidrog till spänningen.
Det var ljustekniker och fyra kameramän,
så man fick se till att kablarna inte trasslade ihop sig,
och man behövde vara tyst.
-Var inte så högljudda. -Ni måste vara tysta.
Vi måste sluta väsnas under tagningarna.
Vi spelade in videon…
…och…
…försökte få ihop låten samtidigt.
Kan nåt gå fel? Absolut!
Vi gick på känn.
Klockan tickade. Quincy oroade sig för helheten.
Mitt jobb var att lösa eventuella problem i inspelningsrummet.
Är det en ändring?
-Det ska nog stå "brighter". -Jag tror att alla sjöng det.
-"Brighter"? -"Better. Brighter."
Håll er till "brighter".
Alla verkar luta mot "brighter".
Lionel Richie var killen som förde alla samman.
Jag gick runt i alla läger
och släckte bränder.
Han gick på adrenalin. Han höll på nonstop.
Men han är sån. Han hade historier att berätta.
"Vi gör så. Jag ska berätta nåt." Han fick folk att skratta.
Han fick vattnet att flöda på rätt sätt.
Nåt man aldrig får säga är:
"Jag vet inte, vad tycker du?"
"Better" är vassare.
Vi var 47 artister.
Vi hade fått 47 olika versioner av låten.
Så mitt jobb var att se till att vi inte hamnade ur kurs.
Vad gör du?
-Vad betyder det? -Det är översättningen av låten.
Stevie sa: "Vi borde ha swahili i låten. Vi borde sjunga…"
-Vilket språk är det? -Kiswahili.
Okej, tack så mycket.
Ett, två, tre, fyr, ett…
Om vi gjorde det skulle tiden ta slut, och det vore inte bra.
Jag var i hörnet av rummet, stående nära Waylon Jennings.
Jag hörde honom säga:
"Ingen vit man har nånsin sjungit swahili. Jag drar härifrån."
Waylon gick ut.
Han sa: "Jag vet inte vad det betyder, men jag tänker inte sjunga det."
Där förlorade vi Waylon.
Nu lyssnar vi. Nu kör vi.
De talar inte swahili, så vi…
Nån sa: "De talar inte swahili i Etiopien."
Man såg risken för en lingvistisk seriekrock.
Det ni vill göra… Det är lönlöst att prata med dem som svälter.
Ni pratar med dem som har pengar att ge. Det kommer att…
Om det lockar en kanske det avskräcker två.
-Vilka ord ska vi ta? -Jag vet inte.
-Om vi inte har… -De talar amhariska.
Vi har ingen text där.
-Hela poängen är… -Vad vi än har… Vad har vi?
Jag minns att… För jag höll koll på Ray Charles.
Ray sa: "Ring i klockan, Quincy."
Det betydde: "Nu sätter vi igång."
Många blev otåliga. Alla var trötta.
Folk ville köra på och få det gjort.
Det var nog där "sha-la sha-lin-gay" kom in.
Det var Michaels sätt att få in ett kulturellt sound.
"Sha-la sha-lin-gay. Sha-la. Cause that's what we're giving."
Ursäkta mig.
En sekund.
Vänta!
"Cause that's what we're giving." Vadå "giving"? Vad är det vi ger?
Jag var en av få som sa emot Michael.
-Det går inte. -"Let's start giving."
Ja, det är bättre.
Jag har känt Michael sen han var tio år, när han kom på audition för Motown.
Han sjöng och dansade häcken av sig redan då.
Vad vill du ha?
Michael är en av de bästa artisterna och låtskrivarna genom tiderna.
Så folk var rädda för att säga: "Så gör vi inte, det låter inte bra."
Berätta vad "sha-la sha-lin-gay" betyder.
Det var så vi gjorde i Motown. Och alla älskade varandra.
Gillar alla "one world"?
-Ja. -Toppen.
-"One world." -"One world!"
"One world, our children. One world, so let's start giving."
-Ja. -Alla.
Jättebra. Ändra den inte, för min hörsel börjar bli skitdålig.
-Nu spelar vi in! -Om du kan. Den är där.
Nu kör vi!
Okej, kör.
Vi blev äntligen klara med refrängen.
Det vet du!
Quincy ville tacka Harry Belafonte.
Mannen som drog igång hela den här grejen var Harry Belafonte.
Plötsligt hände nåt fantastiskt.
Harry Belafonte var den mest inspirerande personen där.
Al Jarreau började sjunga Harry Belafontes låt.
Plötsligt började alla sjunga.
Jag drack för mycket, det ska jag säga dig
För du måste bli hemkörd Av mig eller Ray
Under pauserna spelade Ray en annan version av "We Are the World",
gospel-versionen, "Georgia on My Mind"-versionen.
Då hörde jag Ray och Stevie prata.
Ray sa: "Jag måste gå på toa." Stevie sa: "Jag visar var den är."
Han tog tag i hans arm och gick.
Vi sa: "En blind leder en blind." Och alla började skratta.
Fiskburgare!
Folk var hungriga.
-Det kommer våfflor. -Kyckling och våfflor dränkta i sås!
Alla beställde kyckling och våfflor från Roscoe's.
Jag har aldrig sett nån äta kyckling bättre än Lionel Richie.
Han äter köttet på alla små ben.
Han suger upp allt och lägger dem ovanpå varandra.
Så när han är klar har han en massa prydliga högar.
Jag sa: "Ingen äter kyckling bättre än du."
När pausen kom
gick Diana fram till Daryl Hall med sitt sånghäfte i händerna.
Hon sa: "Jag är ditt största fan. Kan du signera mitt sånghäfte?"
Alla såg sig omkring och tänkte: "Milda makter."
Efter att hon hade gjort det gjorde alla andra samma sak.
Att se Cyndi Lauper be Lionel eller The Boss…
Det var grymt att de ville ha varandras autografer.
Sen frågade de mig. Jag tänkte: "Vill de ha min autograf? Wow, så coolt."
Jag ringde Prince för att berätta hur det gick.
Jag sa: "Du kanske borde komma.
Det är rätt coolt. Alla umgås och har kul."
Jag pratade med Prince.
Han var på Carlos'n Charlie's.
Han sa: "Jag kan spela gitarrsolo, i ett annat rum."
Jag sa: "Nej, vi är alla i samma rum. Jag vill att du sjunger."
Han vill spela gitarr, men vi behöver ingen gitarr.
Det började bli sent, och jag såg fram emot att sjunga en vers,
men de fortsatte fråga: "Kan du få hit Prince?"
Jag tänkte: "Det här är konstigt." Det kändes som om jag blev utnyttjad,
som om de höll mig där i hopp om att Prince skulle dyka upp.
De väntade på att hans limousine skulle köra fram,
men han kom inte.
Jag visste att han inte skulle komma. Han skulle vara obekväm bland allt folk.
Jag sa att jag skulle gå.
De hade inte tänkt låta mig sjunga en vers,
vilket var lite hjärtskärande.
Vi var klara med hooken
och skulle börja med solona.
De två raderna.
Michael sa: "Prince kommer inte. Vi har en rad som behöver en solist.
Vem rekommenderar du?" Jag sa: "Huey Lewis."
Huey Lewis har en bra soloröst.
Nån sa: "Quincy vill prata med dig."
Quincy sa: "Smelly, kom hit. Ta med dig Michael."
Han sa: "Sjung raden för Huey."
Så jag fick Princes rad. Det är ganska stora skor att fylla.
-Ja! -Får jag gå? Nej.
Från den stunden var jag nervös som fasen.
Okej?
Vi har en rad, och… Vänta.
Delarna är klara.
När det var dags för solon frågade vissa: "Varför har si och så den delen?"
För att den passade deras omfång.
Den raden här: "Let us realize…"
Quincy berättade vem jag skulle sjunga med.
Jag tänkte: "Willie Nelson? Intressant."
Jag blev definitivt förvånad.
Vi samlades runt pianot. Stevie Wonder spelade, och vi sjöng.
Man kunde se Stevie Wonder registrera de olika rösterna.
Halvvägs igenom sa han: "Wow, så många stjärnor."
-Ja! -Ja!
Första genomgången runt pianot… Det var då vi hörde hur det skulle låta.
Jag glömmer det aldrig. Det var otroligt. Att höra alla sjunga låten första gången…
Nackhåren reser sig av blotta tanken.
Vi skrev namn på tejp, och placerade ut dem i form av ett "U".
Det började här och gick hela vägen runt.
Jag gick igenom och räknade dem för att… Jag tänkte: "Okej, tre här, två här…"
Jag tittade på namnen och tänkte: "Det här kommer att bli otroligt."
Springsteen var här.
Testar, ett, två…
Jag stod där.
Michael stod här. Jag sjöng efter honom.
Vi fixar det.
Jag fixar det.
Cirkeln var den läskiga livscykeln. Quincy hade rätt.
När det var dags att sjunga var man tvungen att ge allt,
för hela klassen såg på.
Att se allas förberedelse och sårbarhet…
Det var rätt fantastiskt.
I det läget var man skärpt.
Alla har mikrofoner framför sig. Man får luta sig fram när man ska sjunga.
När den andra personen kommer in, om man sjunger duett eller vad det än är…
När det är dags lutar man sig fram. Sjung inte här bak, då hör vi er inte.
-Ska man gå fram eller luta sig fram? -Kom fram. Även om namnet står här…
-Hänger du med? -Ja.
Det är en riktig inspelning, men namnen står där och mikrofonerna här.
Gå till mikrofonen!
-Säg till när ni är redo! -Redo!
Kan vi ta om det? Jag sumpade början.
Stevie klantade sig.
Jag sjöng falskt, så falskt.
Hur falskt var det?
Hur kunde Stevie klanta sig?
-Är det lagligt? -Nej, aldrig.
Stevie klantade sig lekfullt, som bara Stevie kan.
Det var nästan med flit, på skämt. Stevie var inte nervös.
Jag missar aldrig min ton.
Det är min hals.
Quincy höjde rösten och sa: "Vi måste få till det." Han skrek.
Snälla.
Jag hade aldrig sett honom så.
Quincy, hej!
Quincy Jones var alltid väldigt lugn. Hans enda huvudbry var tiden.
Vi hade mycket kvar att göra.
Kan jag hjälpa till?
Det är svårt eftersom vi ligger långt ifrån varandra.
Kan jag hjälpa till? Sen…
Och du…
Det är min del.
Han pratar om att byta.
Jag får backa och sjunga högre. Det är svårt att sjunga mjukt.
Klockan var 04.00, och de sjöng den viktigaste delen.
Så folk var lättretliga och trötta.
Det blir ett konstigt hopp efter min melodi.
De såg enorma ut på kameran, för jag stod precis vid dem.
Jag kunde nudda vid dem. De var precis framför mig.
Jag var ett stort Paul Simon-fan.
Där stod han och sjöng framför mig.
När Kenny Rogers tar den höga tonen och rynkar på ansiktet…
Jag tänkte: "Gud, han bara…"
Jag tänkte: "Otroligt att folk betalar mig för att filma det här."
Det var Dionne Warwicks tur, och vi hade ett tekniskt problem.
Ja?
-Hör du din egen röst? -Ja.
Vem är hon? Få ut henne.
Det var tekniska svårigheter. Vi hade problem med ljud i playbacken.
Jag sa: "Vi måste fixa det och få bort ljudet."
-Är det kvar? -Ja.
-Är det läckage? -Är det nån annans mick?
-Alla andra spår är avstängda. -Då finns det ingen ursäkt för det.
-Vi hittar problemet. -Vi borde ha använt min studio.
Jag hör fortfarande rösten.
-Det är ett mysterium. -Det är spöken.
-Vem ska du ringa? -Ghostbusters.
-Aykroyd är i ekokammaren. -Aykroyd!
Det skapade spänning.
Det är borta.
Vi hittade det.
Det var lite tufft, men vi återgick till vår plan.
Det börjar bli dags att vara så noggranna som möjligt.
Nu kör vi.
Ja.
Det flöt på tills Al Jarreau klantade sig, och de fick börja om.
Al Jarreau var lite överdriven,
vad gällde alkohol.
-Förlåt. -Fasen.
-Det är Willies del. -Okej.
Al var intressant. Jag måste berätta det roliga med Al.
Al ville fira innan låten var klar.
Han sa: "Ta in en flaska till, vi ska fira."
Så varje gång en flaska kom in tog jag ut flaskan igen.
Stevie, kan vi ta keyboarden först? Du ska få öva på den delen.
Vi fick jobba hårt för att få till
Als del, innan han glömde bort sin del.
Okej.
-Ja. -Okej.
Kan vi ta det igen?
-Spela låten. -Snälla?
Det räcker, som det var.
Varje gång de spolar tillbaka tar det fem minuter,
vilket skapar spänning.
Vad gör man efter Bruce Springsteen? Vad skulle du göra?
Så jag körde på ett skönare soul-sound.
Kenny Loggins var grym.
Sen sjöng Steve Perry och Daryl Hall. Jag tänkte: "Herregud."
-Okej. -Hörni!
Steve Perry kan sjunga.
Han har en suverän röst, lite som Sam Cookes.
Ge mig en till, minst två till.
Alla fick tre eller fyra försök, och jag stod längst bort.
Jag hade inte sjungit min del än och höll på att flippa ur.
Jag såg alla sjunga och försökte komma ihåg att andas.
Jag sa till Quincy och Humberto: "Nästa gång nån klantar sig,
kan ni bara fortsätta så vi får öva på vår del och sticket?"
Han sa: "Okej, visst."
Michael, som stod bredvid mig, sa: "Bra idé."
Jag sa: "Tack, Mike."
-Ska vi ta sticket nu? -Vill du ta sticket?
-Ta mig till sticket. -Sticket.
-Sticket.
Okej, till sticket.
Okej, Huey. Det är din tur.
Du är redo att åka hem.
Ifall nåt skulle gå snett.
Det var bara en rad, men mina ben skakade.
Vill du ha den i harmoni? Vill du ha den sista delen i harmoni?
Toppen.
Vill ni göra henne sällskap? Vill ni tre göra…?
Det vore schyst.
Men sen sa de: "Sjung i harmoni med Cyndi och Kim."
Demon hade inga harmonier,
så jag var tvungen att hitta på nåt, att hitta på en trestämmig harmoni,
framför Stevie Wonder, Ray Charles, Kenny Loggins, Daryl Hall…
Vad ska jag sjunga?
Det var nervpåfrestande.
Där ska jag sjunga.
-"Stand", eller hur? -Ja.
Hur går din del, Kim?
-Nåt sånt? -Jag är för utbränd för att säga nåt.
Kör bara.
Det är högt, men jag ska försöka.
Förlåt, det var falskt. Jag gick inte ner.
Jag trodde att Huey skulle skjuta skallen av sig.
Cyndi kan sjunga oktaver, och Hugh kämpade för glatta livet.
Han satte inte många av dem.
Jag sjöng falskt för att se om nån skulle märka nåt.
Cyndi krossade sin del, men det var nåt som var fel.
Hugh, lyssna. Harmoniska grejer händer när hon sjunger.
Det låter som en konversation.
De sa: "Vad är det för ljud?" Jag tänkte: "Vad är det?"
Spela upp första delen av den andra, och sen…
Humberto sa: "Det låter när hon sjunger. Vad händer?"
-Micken håller på att dö. Byt ut den. -Nej, micken är vacker.
-Micken är vacker? -Det är inget fel på micken.
Micken är vacker!
Det låter som om folk pratar. Eller skrattar. Varje gång du sjunger så…
Det är inte roligt. Sluta skratta när jag sjunger, för…
Cyndi, du har många armband på dig.
Är det…? Mina örhängen.
Det slog mig inte.
Förlåt. Jag drunknar i smycken.
Nu ryker hela outfiten!
Nej, förlåt.
Det är vad som lät som snack. Okej.
Där har vi det.
Vi behövde skrattet för att minska spänningen
innan vi rundade hörnet.
Samma grej, Huey.
Efter Michael.
-Höll jag tonen för länge? -Nej.
Det var grymt.
Fick ni med det?
Det var en tagning!
Jag ägnade mitt liv åt att sjunga,
så att vara bland de sångarna och vara en del av deras gemenskap…
Det var overkligt.
Kan vi lämna Rays paus öppen?
Ja, för han är mycket äldre än jag.
Då återstod Bob Dylans och Bruces ad libs.
Quincy kallade det "allvarlig utfyllnad". Han sa: "Nu tar vi utfyllnaderna."
Ner lite, Bob.
Där var han, Bob Dylan.
Ja, vad…?
Ja, okej.
Han är en legendarisk och ikonisk symbol för amerikaner och världen.
Var tysta. Nu kör vi.
Så vi förväntade oss nåt fantastiskt.
Okej.
Okej, på ett annat spår.
Okej, ni måste… Ni får ta om den några gånger.
Han var lite förvirrad.
Han verkade inte förstå hur han skulle sjunga,
om han skulle sjunga som de andra eller på sitt eget sätt.
Vackert. Och du sjunger i samma stämma som de andra.
Det är enda gången vi sjunger en oktav. Det är vackert.
-Jag slutar efter "me", eller hur? -Ja.
Här, när du sjöng i samma stämma… "We are the children…" Det var fint.
Quincy var grym.
-Okej. -Vackert.
Produktion är intressant. Man måste vara lite som en psykiater.
-Han börjar där. -Stevie.
Kan du spela den en gång?
Den hemliga agenten, som hjälpte honom bli bekväm,
var Stevie Wonder.
Vi ska öva här en stund.
Stevie är otroligt bra på att härma folk.
Stevie sjöng delen i Dylans röst.
Stevie skulle kunna sjunga telefonkatalogen.
Han är ett geni, men han är samtidigt väldigt rar.
Nu kör vi, Bobby.
Jag måste vara i en dröm.
Vid det här laget var det mycket folk i rummet,
stillbildsfotografer och andra.
Att ha så många människor omkring… Det är inte så Bob brukar jobba.
Så här ska vi göra!
Om ni inte ska spela in, vänligen lämna rummet.
Sen var det bara Stevie vid pianot,
Dylan vid mikrofonen och Quincy vid podiet.
Okej, nu kör vi.
Ja!
Okej, vi gjorde det.
-Det var inte bra. -Jag lovar, vi fick den.
-Det var fantastiskt. -Säger du det så.
Jag vet att du vet.
Jag svär, mannen. Det var perfekt.
-Okej. -Perfekt.
Springsteen sa: "Snyggt, Dylan." Han kallade honom Dylan.
Jag har lyssnat på Dylan sen jag var barn.
Det var grymt att se honom där och få interagera med honom.
Så, det var kul.
"The choice we're making", är det delen du pratar om?
Okej.
Det här är slutet, eller hur?
-Det här är väl slutet på låten? -Ja.
Ett, två…
Man var orolig för Springsteens röst.
Jag sjunger lite, så får ni säga om…
Det är som att vara hejaklacksledare för gruppen.
-Okej. -Fattar du? Som: "Kom igen!"
-Okej. -Du kör.
Jag hade avslutat Born in the U.S.A.-turnén.
Jag var rätt trött.
-Quincy, är du redo? -Ja.
Nu kör vi!
Men jag började bara sjunga.
Min röst var inte på topp, men jag sjöng så bra jag kunde.
Fick jag till det?
-Nåt sånt? -Tja…
-Precis så. -Okej.
Vi tar om den delen.
-Okej, nu kör vi. -Kör jag nu?
Bruce låter precis som Bruce.
Det låter som om han har krossat glas i halsen.
Tack.
Jag svettades rejält.
-Ja. -Han har officiellt semester.
-Får jag gå? -Du har semester.
-Det låter bra! -Ja.
Vi fixade det. Allt slit var över.
Efter att vi var klara var vi upprymda och utmattade.
Vi hade varit uppe hela natten. Men redan då, på kvällen,
visste vi att vi hade gjort nåt som skulle leva vidare för evigt.
Du var grym. Vi tog oss igenom det.
-Är allt bra? -Ja.
Lionel, vi fick bra solon från alla.
Det var perfekt, så är det bara. Vi känner likadant.
Så bra.
Att försöka samla 40 superstjärnor är omöjligt.
Det var därför Springsteen sa att han skulle komma efter konserten,
och Paul Simon, Billy Joel och Bob Dylan sa att de skulle komma.
I det här rummet växte en familj.
Vad som är bekvämt. Du kan…
Fota ovanifrån.
-Var ska du sitta? -Där.
Tja,
här kommer det.
Adrenalinet tog tåget.
Adrenalinet tog bussen.
De sa: "Det var det. Vi packar ihop och åker hem."
Vilken kväll.
Jag antog att det var betalt. När jag gjorde mig redo att gå…
Jag hade gjort en faktura, och de sa:
"Faktura? Det var volontärarbete. Alla är här som volontärer." Jag tänkte:
"Jag har en cool T-shirt och en bra story, så okej."
Diana Ross stannade efter att alla hade gått.
Jag hörde henne gråta.
Quincy sa: "Diana, är allt bra?" Och hon sa:
"Jag vill inte att det ska vara över."
Det var nog det gulligaste
jag nånsin hade hört.
Vi åkte därifrån åtta på morgonen.
Quincy kör inte, så jag körde hem honom till Bel Air.
Det var upprymdhet blandat med utmattning.
Quincy sa nåt i stil med: "De vita grabbarna gjorde ett toppenjobb."
Jag var upprymd.
Det är som när man avslutar en konsert, åker hem och tänker:
"Där satt den. Det var… Jag mår…" Det känns bara så bra.
Klockan åtta på morgonen, när jag äntligen kom hem,
gick jag in i huset och möttes av min familj
som gratulerade till priserna och min roll som värd.
Men jag pratade bara om låten.
De sa: "Vad pratar du om?"
Jag sa: "Det var fantastiskt. Igår kväll gjorde vi det här…"
De visste inte vad jag pratade om. Det var så stort och så…
…mäktigt.
Den kvällen
överskuggade allt
som pågick i mitt liv.
TRE MÅNADER SENARE…
Som ni har hört på KFI News och på andra ställen,
samt har läst och fått höra, kommer alla i världen om en minut,
kl. 19.50, att spela samma låt.
"We are the world. We are the children."
I och med tekniken snackar vi om att nå en miljard människor.
Det är väldigt mäktigt när energi på den nivån skickas ut.
Musik är besynnerlig, för man kan inte röra eller lukta på den.
Man kan inte äta den eller nåt. Den bara är där.
Beethovens femte symfoni fortsätter dyka upp efter 300 år,
och det är kraftfull, andlig energi.
"We Are the World" var nåt alla förstod.
Även om man inte talade engelska förstod man melodin,
känslan av låten musikaliskt sett.
Det var en inre själ, en inre energi,
som var större än nåt nån av oss hade gjort tidigare.
Folk kan bedöma låten estetiskt sett, men jag såg den som ett verktyg,
ett verktyg för att åstadkomma nåt. I den egenskapen gjorde den ett bra jobb.
Jag tror att alla i världen vill bidra men att de inte vet hur.
Vi skapar en förändring i fråga om vad som händer i världen, att hjälpa andra.
Det är medkänsla. Det är nytt.
När hela världen sjunger ens låt… Det är galet.
Och på alla språk i världen.
Då tänkte man: "Herregud, vad har vi gjort?"
Singeln har redan sålt sin första miljon exemplar
första helgen sen den släpptes.
Den senaste månaden har USA:s barn gjort skivan tillägnad Afrikas barn
den snabbast säljande i USA:s historia.
"WE ARE THE WORLD" BLEV ERKÄND
OCH VANN GRAMMYS FÖR ÅRETS INSPELNING OCH ÅRETS LÅT 1986,
SAMT ETT SÄRSKILT PRIS PÅ AMAS
Jag hörde låten för första gången i duschen.
Låten var fantastisk. Min del kom, och den lät okej, så jag…
Jag är en del av nåt som har varit livsomvälvande.
Det gör en ödmjuk.
Artisters kollektiva kraft kan ha stor inverkan.
Vi la våra egon åt sidan
för att tjäna dem i världen som är mindre lyckligt lottade.
Vi är alla ett folk.
Vi behöver alla varandra.
Det är förverkligandet av USA:s dröm för Afrika.
Det här är början på den andra fasen av våra aktiviteter,
att ge folk mat och rädda liv.
LÅTEN HAR SAMLAT IN 80 MILJONER (MOTSVARANDE 160 MILJONER 2024)
FÖR HUMANITÄRA ÄNDAMÅL, OCH SAMLAR IN PENGAR ÄN IDAG
Jag tar det en i taget.
Oavsett om vi kan mata en person eller en miljon personer
är målet att komma in.
Effekten "We Are the World" hade… Alla ville försöka göra det.
Artister insåg att de kunde förändra världen.
Barn som inte ens har fötts än kommer att känna till den,
för det var enighet genom musik.
Er tur!
Min pappa sa nåt till mig för flera år sen.
Han sa: "Njut av att komma hem,
för en dag kommer du inte att kunna komma hem."
Jag sa: "Pappa, vad betyder det?"
Han sa: "Huset kommer att vara där,
men människorna i huset kommer inte att vara där."
Här är rummet.
Där är mixerbordet. Det står där, och Humberto sitter inte bakom det.
Michael Jackson stod där
i det här rummet.
Springsteen sjöng sin del i det hörnet.
Cyndi Lauper stod här.
Det är speciellt.
Jag ser det här rummet
som mitt hus.
Det här är huset
"We Are the World" byggde.
28 JANUARI 1985 A&M:S INSPELNINGSSTUDIO
TILL MINNE AV:
Det kommer en tid
När vi lyssnar till ett visst kall
När världen måste gå samman
Det finns folk som dör
Det är dags att ge en hjälpande hand åt livet
Den största gåvan av alla
Vi kan inte fortsätta
Låtsas dag för dag
Att nån, nånstans Ska göra en förändring
Vi tillhör alla Guds stora familj
Och sanningen Kärlek är allt vi behöver
Vi är världen
Vi är barnen
Vi är dem som skapar en ljusare dag
Så nu börjar vi ge
Vi gör ett val
Vi räddar våra egna liv
Vi kommer att skapa en bättre dag
Bara du och jag
Skicka ditt hjärta
Så de vet att nån bryr sig
Och deras liv blir starkare och fritt
Som Gud har visat oss
Genom att förvandla sten till bröd
Så vi måste alla ge en hjälpande hand
Vi är världen
Vi är barnen
Vi är dem som skapar en ljusare dag
Så nu börjar vi ge
Vi gör ett val
Vi räddar våra egna liv
Vi kommer att skapa en bättre dag
Bara du och jag
När du är nedgången
Och det inte finns nåt hopp
Men om du bara tror
Kan vi inte falla
Vi måste inse
Att en förändring bara kan ske
När vi står enade
Ja, ja, ja, ja
Vi är världen
Vi är barnen
Vi är dem som skapar en ljusare dag
Så nu börjar vi ge
Vi gör ett val
Vi räddar våra egna liv
Vi kommer att skapa en bättre dag
Bara du och jag
Vi gör ett val
Vi räddar våra egna liv
Vi kommer att skapa en bättre dag
Bara du och jag
Undertexter: Josephine Roos Henriksson