Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kun olen vuorella, en ajattele mitään muuta.
Elämästä tulee hyvin ainutlaatuista. Se on taukoni ja autuaallista.
Oloni on todella levollinen ja onnellinen noina hetkinä.
Olen merkityksetön maapallolla. Vuori puolestaan on ollut täällä aina.
Ja on täällä ikuisesti jälkeeni.
Olen vain pölyhiukkanen, joka lentelee maailmankaikkeudessa -
millisekunnin ajan.
Joten ole onnellinen, levitä rakkautta. Nauti siitä.
RANSKAN ALPIT
Onko kuntosi nyt hyvä, Ed?
On. Mielenkiintoinen asia. Kuluneen vuoden aikana -
vasen jalkani on aktivoitunut paljon.
Pystyn käyttämään sitä enemmän.
On eri tapoja kuvailla tilannettani.
Osittainen selkäydinvamma, toispuolinen jäykkähalvaus.
Kehon toinen puoli on erilainen kuin toinen.
Vasen jalkani ei nouse kunnolla.
Oikea puoleni ei aisti kipua tai lämpötiloja.
Käsi ei toimi kunnolla. Pystyn puristamaan sitä.
Siitä on apua nauhojen solmimisessa ja sellaisessa.
Vakavan seurauksen paikka. Tiedät, mitä tarkoitan sillä.
Tiedän. Mahdollinen kuolema.
Kiipeilijän kieltä. "Älä kompastu nyt tai kuolet."
- Näetkö, minne olemme menossa? - Voi luoja!
Miten ihmeessä pääsen tuon huipulle?
- Selvitämme sen. - Vau, vau, vau.
Se on kunnon kalliokiipeilyä.
Arkielämääni vaikuttavat eniten -
virtsarakon ja suolen toiminta. Ne vaativat säännöllisyyttä.
Kun tarvitsen vessaa, minulla on 90 sekuntia aikaa löytää se.
Kun olen liikkeellä, käytän silloin pussia.
Kukaan ei tiedä, mistä on kyse.
He näkevät Edin ontuvan. "Onpa paha juttu."
HÄÄPÄIVÄ
Mutta taustalla olevista asioista ei oikein voi puhua. Ne eivät näy.
"Vaalikoot he oman menneisyytensä hetkiä."
En hikoile nännien alapuolelta.
Se on aika outo juttu. Olin melkein pyörtyä omissa häissäni.
Kehoni ylikuumenee helposti.
Minulla täytyy olla viilennyskeinoja.
Lois, hänen investointistrategiansa herättää kysymyksiä.
Hän tapaili ammattilaisurheilijaa.
Nyt hän on naimisissa herra Huojuvan kanssa.
- En haluaisikaan muuta. - Mutta...
Mutta... herra Huojuva rakastaa sinua enemmän kuin tiedätkään.
Ja olen hyvin ylpeä voidessani kutsua sinua vaimokseni.
HARJOITTELUA HYVÄNTEKEVÄISYYSKIIPEILYYN MONT BUET, RANSKA
Tilanne voi olla helpompi minulle.
Koska en näe itse, sinä joudut tarkkailijaksi.
- Niin. - Se on ehkä sinulle rankempaa.
En usko, että kyse on siitä. Mieleeni on vain iskostunut,
että polvien ei ole tarkoitus kääntyä sisäänpäin.
Älä muuta sano. En voi asialle mitään.
Tiedän. Miksi alat hermostua?
Anteeksi.
Yritän kyllä puhua sinulle siitä.
Hartioihini sattuu joka päivä.
Sillä ei ole mitään tekemistä selkäydinvammani kanssa.
En todellakaan halua tehdä asioita valmistautumatta,
olematta hyvässä kunnossa, tuottaen muille pettymyksen.
Tämä on rankempaa kuin pitäisi.
On saatava riittävä kunto.
Mont Buet jää valloittamatta tässä kunnossa.
5 PÄIVÄÄ ENNEN KIIPEILYÄ
Kaikilla on vuorensa kiivettävänään.
Joskus huomaa seisovansa sen juurella,
lähes mahdottoman tehtävän edessä...
Älä anna periksi... Jatka eteenpäin.
Siinä kaikessa on järkeä, kun katselee näkymiä huipulta.
Olet enemmän kuin inspiroiva :)
MONT BUET -VUORI 3 096 METRIÄ
Mikään vuori ei ole tarpeeksi korkea Mikään laakso ei ole tarpeeksi matala
- Sekosimme. - Niin.
Mikään joki ei ole tarpeeksi leveä
Estääkseen minua pääsemästä Buet'n huipulle
Joo.
Anteeksi. Muistin juuri, että pitää mennä alaskin.
Kesti kauan, etten edes ajatellut -
voivani olla tällaisissa paikoissa taas.
On keskityttävä elämässään asioihin,
jotka ovat positiivisia. Ja asioihin, joita jo on.
Ei juttuihin, joita itsellä ei ole.
On liian helppoa keskittyä negatiivisiin asioihin -
ja muiden tekemisiin, mitä muilla on.
Oman elämän hyvyys unohtuu täysin.
Se on ollut minulle huikea, positiivinen kokemus.
Toivon, että muutkin saavat siitä jotain itselleen.
- Sataprosenttisesti. - Rakastan teitä.
Numero 8. Lynin London Welshin valmennettava.
Ed Jackson, Waspsista.
Bath Academyn kasvatti. Paljon meriittejä.
Hallitsee pallon kuljetuksen yli maalilinjan.
Myös johtamisominaisuudet ovat hyvät.
Olin onnekas, että sain pelata rugbya ammattilaisena 10 vuotta.
Se oli unelmien täyttymys Lounais-Englannin pojalle.
Rugby on hyvin esillä siellä.
Hän on mielestäni tuonut peliin laatua.
On hienoa nähdä nyt pallonkäsittelyä
viime viikon ottelun parhaalta pelaajalta.
Englannin Valioliiga ja Walesin liiga.
Se oli unelmieni täyttymys.
Se on kuin tekisi työkseen liikuntatunteja kavereiden kanssa.
Sanoisin, että olin ehkä urani huipulla.
Tuomari katsoo tarkemmin. Ed Jackson saa pallon.
Pelasin Dragonsissa, Walesissa.
Uusin juuri kaksivuotissopimukseni.
Jackson ja juoksumaali. Dragonsin peli kulkee taas.
Cardiffissa asuminen on mahtavaa. Luulee, ettei se lopu koskaan.
Illan onnistujia Dragonsilla -
oli tulokas Ed Jackson.
Hienoa. Nappisuoritus kotidebyytissä.
Kiitos paljon.
Olin 27. Se oli vuoden ensimmäinen todella kuuma päivä.
Menimme vanhempieni ystävien luokse heidän uima-altaalleen.
Riisuin t-paitani. Muistan kääntyneeni ympäri.
Sitten kävelin altaan päähän.
Hymyilin ystävälleni toisessa päässä.
Sitten sukelsin altaaseen.
Luulin vettä olevan parisen metriä,
mutta sitä olikin alle metri.
115-kiloinen rugbypelaaja työntyi päälaestani läpi.
Kun yritin nousta ylös, tajusin jonkin olevan pielessä.
En kyennyt liikkumaan. Olin veden alla ja tuijotin pintaa.
Sitten jonkun käsi tarttui minuun kiinni.
Onneksi isäni oli altaassa ja yksi ystävistäni.
He vetivät minut pintaan.
Olin lyönyt pääni niin kovaa, että niskani oli antanut periksi.
Kahden nikaman välilevy oli hajonnut.
Sen siruja oli päätynyt selkäytimeeni.
Olin tavallaan täysin halvaantunut hartioista alaspäin.
Eläkkeellä oleva lääkäri-isäni tiesi, että minun piti olla liikkumatta.
ISÄ
Kerroin kaikille, mitä halusin heidän tekevän.
En ajatellut, että altaassa on poikani.
Keskityin vain ajattelemaan:
"Olen ainut lääketieteen ammattilainen täällä."
Ambulanssi saapui. Selkärankalauta laitettiin vedessä alleni.
Minut kuljetettiin ambulanssiin.
Onni onnettomuudessa Edwardin kohdalla oli se,
että hän pysyi altaassa.
Hänen niskansa ei liikkunut onnettomuuden jälkeen.
Loppupäivä on hieman epäselvä.
Yhtäkkiä ympärilläni oli paljon lääkäreitä.
Ja ihmiset tekevät muistiinpanoja ja puhuvat hiljaa.
Aloin tajuta asian.
Muistan, että Lois saapui sinne.
Hän ei ollut seurassani vaan Cardiffissa.
Edin äitipuoli soitti minulle.
Olin juuri lopettanut Super Leaguen verkkopallo-ottelun Walesissa.
Hän sanoi Edin olevan kunnossa ja kehotti menemään sairaalaan.
Ensireaktioni oli: "Mikä idiootti."
Ajattelen hänen saaneen vain naarmuja ja toipuvan.
Heti kun katsoin Ediä silmiin tiesin, ettei tilanne ollut hyvä.
Hän näytti hyvin pelokkaalta. Hän tärisi ja vapisi.
Tunsin olevani kuin elokuvassa.
Muistan pyytäneeni anteeksi.
Enkä tiennyt miksi tein niin.
Mutta syvällä sisimmässäni tiesin syyn anteeksipyyntööni.
Mutta...
Niin, se oli aika... Se oli aika pelottavaa.
Niin.
Anteeksi.
En ole käynyt asiaa mielessäni läpi niin yksityiskohtaisesti.
Olen kertonut tarinan ennenkin, mutta ilman emotionaalista yhteyttä.
Muistan tunteneeni kovaa syyllisyyttä tuolloin.
Ajattelin vain, miten olinkaan voinut tehdä niin.
Se oli todella typerää.
Matka jatkui Southmeadin sairaalaan Bristolissa. Se on neurologian keskus.
Tiedettiin, että tarvitsin hätäleikkauksen.
Ajattelin ottaa pikaiset nokoset.
He estelivät sanoen: "Pysy hereillä, pysy hereillä."
Vasta myöhemmin selvisi, miksi matka kesti niin kauan.
Edin sydän pysähtyi jatkuvasti.
Sitä pidettiin käynnissä adrenaliiniruiskeilla.
Kun katsoin Edin isää, tiesin. Hän on todella vahva, eikä ikinä tunteile.
Hän oli nyt hyvin hiljainen.
Olin onnekas, että kirurgi Neil Barua,
maan johtavia neurokirurgeja,
on päivystysvuorossa lauantai-iltana.
Viimeinen asia, jonka muistan on hänen toteamuksensa:
"On mahdollista, ettet herää leikkauksesta."
ÄITI
Meillä oli sääntö, ettei lomalla oteta yhteyttä kenenkään meistä. Ikinä.
Jos viestiä ei tule, kaikki on hyvin.
Lois soitti ja sanoi: "Se on Ed."
Heräsin leikkauksesta.
Siellä oli paljon piippaavia laitteita. Minusta tuli putkia ulos.
Ajattelin: "Tämä on painajainen. He hoitavat minut. Toivun kyllä."
Yritin hitaasti liikuttaa vasenta jalkaani.
Mitään ei tapahtunut. Oikea. Sama.
Ajattelin voivani liikuttaa käsiäni.
Ei mitään. Olin vain pelkkä pää tyynyllä.
Menin tapaamaan häntä.
Rankkaa. Kyllä.
Ryhdistäydyin aina mennessäni sinne. Ulos tullessa ajatteli...
Kun hänen ystävänsä tulivat, etenkin Souto...
Olin Edin kanssa. Souto tuli sisään ja vain romahti.
Edin kasvojen ilmeen näki. Sen jälkeen otin valokuvan.
"No niin. Tämä näky on vastassa siellä."
Käskin katsomaan valokuvaa ja pyysin olemaan romahtamatta.
Suurin osa heistä on pehmoja.
Loppujen lopuksi he ovat sitä.
Ja he... He romahtavat odotushuoneen puolella.
Totesin: "Menette sisään hymyillen,
ja kohtelette häntä kuin hän olisi vain satuttanut jonkin kohdan."
Ja se toimi.
Ryhdyin tekemään muiden oloa hyväksi.
Se vei ajatukseni hyvin muualle päivän aikana.
Sen tekeminen oli varsin tärkeää itseni kannalta.
Olin sen ruumiillistuma.
Mutta yöllä oli kauheaa. Olin henkisesti aika synkässä tilassa.
Asiaan liittyi paljon ahdistusta. Kävelenkö enää koskaan?
Voinko ikinä työskennellä? Onko talo myytävä kuntoutuskuluihin?
Kaikki se pyörii mielessä,
kun paikalla ei ole muita viemässä ajatuksia muualle.
Useasti en halunnut olla täällä enää.
Mitä tämä tarkoittaa muille? Etenkin Loisille.
En halunnut hänelle kumppania, joka ei voi huolehtia itsestään.
Ei hän valinnut sellaista.
Onnekseni en voinut liikkua riittävästi tehdäkseni kaikesta lopun.
Minun oli tyytyminen tilanteeseeni.
Ed kehotti jättämään hänet, jo siinä vaiheessa.
Hän sanoi: "Olen pahoillani. Et ansaitse tällaista elämää."
Olimme puhuneet paljon tulevaisuudesta,
minne haluaisimme mennä, mitä haluaisimme tehdä.
Kyse oli aina hyvin aktiivisista jutuista.
Nyt se ehkä otettaisiin meiltä pois.
Kun käskin Edin olla hiljaa ja sanoin etten jättäisi häntä,
se keskustelu oli tavallaan käyty.
Vaikeimmat hetket olivat silloin, kun olin yksin -
ja ajoin sairaalasta pois tai sairaalaan.
Silloin minä romahdin.
En halunnut tehdä niin Edin nähden.
Käännekohtani oli, kun yhdeksän päivän kuluttua -
kuulin olevani ASIA A1 -luokassa, selkäydinvamman korkeimmalla tasolla.
Todennäköisyys on, ettei enää kävele.
Muistan katsoneeni vuoteen päädyssä istuvaa Loisia.
Lois purskahti itkuun. Äitini istui siellä myös ja kyynelehti.
Silloin tajusin, ettei kyse ollut minusta.
Jos minulla ei olisi Loisia tai äitiä tai ihmisiä, joiden vuoksi parantua,
en olisi löytänyt motivaatiota.
Näin sen niin monissa muissa. Joillakin ihmisillä ei ollut vieraita.
He heräsivät aamuisin -
ja halusivat lääkkeitä unohtaakseen asian.
Se oli asia, joka motivoi minua -
yrittää aina hereillä ollessani liikuttaa jotain.
Voi luoja, Ed. Se liikkuu todella paljon.
Muistan innostukseni. "Varpaani liikkuu!
Minun on liikuteltava sitä. En halua sen pysähtyvän."
Keskityn. Osoittelen vieraille varvasta. "Katsokaa!"
En tee sitä, koska makaan selälläni ja tuijotan kattoa.
"Katsokaa varvastani."
Se osoitti yhteyden toimivan vamman jälkeenkin. Mitä tahansa voi tapahtua.
Heti kun Ed näki varpaansa liikahtavan,
hän totesi kävelevänsä vielä. Ja minä sanoin: "Niin käveletkin."
PARAS KAVERI
Pitele Soutoa kädestä. Ota kädestä kiinni.
Luoja, se on terveempi kuin minun. Omani näyttää violetilta.
Joo. Niin.
- Paljon ei ole muuttunut. - Hitto.
SALISBURYN SAIRAALA 3 KUUKAUTTA MYÖHEMMIN
Sairaalasta pääsyn jälkeen saatoimme katsoa tulevaa.
Silloin kova työ alkoi toden teolla.
Mietimme, mistä aloittaisimme.
Liikuttelimme jo hänen raajojaan.
Yksi, kaksi, kolme, työnnä. Työnnä, työnnä.
Fysioterapeutti Pete Bathin sairaalassa -
sanoi minulle: "Saamme hänet taas kävelemään."
Totesin siihen, että tehdään niin.
No niin. Ja yhä uudestaan. Vedä, vedä.
Ed oli henkilönä poikkeuksellinen.
NEUROFYSIOTERAPEUTTI
Kaikki potilaat ovat tavallaan poikkeuksellisia.
Vedä. Hyvä.
Mutta Edillä oli urheilutausta.
Hänellä oli palava halu toimia.
Hän ymmärsi kuntoharjoittelun tuomat hyödyt.
Hyvä. Kymmenen. Anna mennä.
Pete Bishop-Ponte on varsin huomionarvoinen henkilö.
Hän uskoo vakaasti intensiiviseen fysioterapiaan -
selkäydinvammojen hoidossa aivan toipumisen alkuvaiheessa.
- No niin. Hienoa. - Oikein hyvä, Ed.
Hyvä. Tuo on hyvä.
Meillä oli siinä nuori mies,
joka tarvitsi jonkun, joka heittäisi pelastusrenkaan.
Jonkun, joka sanoo myönteisiä asioita ja sanoja -
perustuen siihen tosiasiaan, että hän voisi ehkä työskentelemällä -
kuntouttaa itsensä ulos tästä.
...kaksi, kolme. Ylös, hyvä.
Hän oli erityisen motivoitunut.
FYSIOTERAPEUTTI
Kuntosalimme on iso.
Ed ja Lois olivat siellä kaikkina vuorokauden aikoina.
Lois oli uskomaton. Hän toimi Edin fysioterapeuttina.
Tunnepuoli on itse asiassa iso asia.
Hieno kaveriporukka...
ISÄ PARAS KAVERI
...joka käy ja pilailee.
Ja rakastava kumppani, tai vaimo tai tyttöystävä.
Ihmisiä, jotka tukevat,
motivoivat ja pitävät liikkeellä.
Sellaista ei voi edes mitata.
Neljä kuukautta myöhemmin Ed...
NEUROKIRURGI
...ja kihlattunsa Lois tulivat luokseni klinikalla. Ja Ed käveli sisään.
Hän halusi valokuvan blogiinsa.
Se oli aika noloa, koska olen vain noin 175 cm pitkä -
ja paljon vitsailtiin siitä, miksi hän seisoi koulupojan vieressä.
Neil... jäi sanomatta,
kiitos, että päätitte leikata heti,
kiitos, että olette taitavia ja iso kiitos,
että sain mahdollisuuden.
Neljä kuukautta sitten tehohoidossa lupasin itselleni,
että kävelisin vielä tänne. Tänään, kiitos upean väen,
työn ja hyvän onnen, pystyin pitämään lupaukseni.
Se oli suurin käännekohta,
kun Ed loi blogin ja julkaisi sen Instagramissaan.
Hän sai monia viestejä,
joissa sanottiin, kuinka paljon hänen tarinansa jakaminen auttoi heitä.
Näiden ihmisten auttaminen oli palkitsevaa Edille.
3. päivä... ei ajattele tällaista tapahtuvan itselleen...
Postauksesi toipumisestasi, edistymisestä auttoivat minua. Kiitos inspiraatiosta.
Tunne oli voimakas.
Tajusin, että jotain hyvääkin -
voi tulla tästä tilanteesta, ei vain negatiivista.
Yhdeksän kuukauden kuluttua olin taas kotona.
Se oli vaikeaa. Kuntoutuminen oli haasteellista.
Asuin vanhempieni luona.
Sairaalassa on kuplassa. Mutta minä olin kotona.
Oli selvää, etten kyennyt tekemään samoja asioita,
joita ennen tein.
Kun katseli hänen menevän portaita ylös... Sydäntäsärkevää.
Etenkin, jos hän liikuskeli vain bokserit yllään.
Hänellä oli aina mustelmia, kolhuja ja naarmuja.
Hän oli mustelmilla kaatumisista, mitä muut eivät näe.
Elämämme oli muuttunut aivan täysin.
Se ei ollut samanlaista.
Opettelimme sitä, miten liikkua pyörätuolilla talossa.
Ed oppi asioita rakosta, suoliston hallinnasta, sukupuolitoiminnoista.
Oli niin paljon kaikenlaisia uusia asioita,
ettemme tienneet, miten käsitellä tilannetta.
Tunsin olevani eristyksissä ja yksin.
Katsoin Ediä silmiin täynnä rakkautta.
Mutta jokin ei ollut kohdallaan.
Hän oli muuttunut paljon.
Hänen kehonsa, liikkeensä ja kaikki olivat muuttuneet.
Iso asia oli Edin erilainen tuoksu.
Joskus tuntui kuin olisin pettänyt Ediä.
Vetäydyin pois suudellessani,
koska hän tuoksui erilaiselta kuin se Ed, jonka tunsin aiemmin.
Hän on läpikäynyt kaiken sen.
Siksi salasin nuo ajatukset niin kauan.
Hankin itselleni apua.
Ei sanota vielä mitään.
Perehdyin seksuaaliterapiaan. Ja kävin Edin kanssa keskustelun,
joka ehkä oli raaoin keskustelu,
jonka olen ikinä käynyt.
Se vaikutti suureen epävarmuuteeni tuolloin.
Olin muuttunut fyysisesti paljon ja pidin siitä tai en,
suuri osa identiteettiäni liittyi fyysisyyteeni ja sellaiseen.
Miehenä, rugbypelaajana olemiseen.
Kaikkeen siihen liittyvään.
Se oli keskustelujen lähtökohtana. Myös Loisilla oli vaikeaa.
- Niin. - Aloitimme sen keskustelun.
Se oli muutakin -
kuin vain se, mitä makuuhuoneessa tapahtui.
Kun käy läpi tällaista tilannetta jonkun kanssa,
se joko murtaa tai muovaa paremmaksi.
Usein toinen vaihtoehdoista toteutuu.
Sen voi ymmärtää, miksi suhde voi kariutua.
Meille melkein kävi niin. Ei sen takia,
että esiin olisi tullut jo olevia ongelmia.
Mutta ei halua... Eletään...
Lähdetään eri poluille teoriassa.
Mutta jos yhdessä koetaan jotain näin emotionaalista,
kuten monet parit tekevät, se vahvistaa niin paljon,
ettei enää voi nähdä itseään ilman kumppaniaan,
koska uusi elämä on ollut vain hänen kanssaan.
Kuin olisi naimisissa syntymästään asti.
Se on hieman outoa.
- Aika kummallinen ajatus. - Niin.
Tajusimme, että kommunikointi oli avainasemassa,
jotta voisimme olla avoimia ja rehellisiä toisillemme.
Ei voi edetä ongelmien kanssa, joita kohtaa,
ellei niitä työstä yhdessä ja rehellisesti yhdessä.
- Samaa mieltä? - Kyllä. Todellakin.
Siksi minä olenkin erikoistunut parisuhdevalmennukseen.
Haluan jakaa tuon matkan muiden ihmisten kanssa.
Se oli toinen käännekohta matkan varrella.
Keskityin toipumisyritykseeni -
ja yritin löytää uudelleen jonkin tarkoituksen elämääni, mennä eteenpäin.
Minulle tuli silloin hieman takapakkia.
Tiesin silloin tarvitsevani jotain,
haasteen, joka motivoisi minua.
Halusin viestittää muille sairaalassa oleville,
joille oli myös sanottu, etteivät he voi asialle mitään,
että ehkei niin tarvitse ollakaan.
Sanoin fysioterapeuteilleni: "12 kuukautta ja kiipeän Snowdonille."
He olivat ihmeissään. "Mitä? 12 kuukautta?"
Heistä sitä voisi yrittää 24 kuukauden jälkeen.
Mutta tiesin sen, että vaikka en pääsisikään huipulle -
ja selviäisin 100 metriä, minut nähtäisiin jaloillani.
Se olisi viesti,
joka joidenkin heistä piti kuulla. Ettei luovuta toivosta.
Suunnitelma on seuraava.
1. huhtikuuta, Pääsiäissunnuntai,
aion yrittää kiivetä Snowdonin huipulle...
1. Haluan ylittää rajani...
2. Silloin tulee kuluneeksi vuosi onnettomuudesta...
3. Haluaisin antaa jotain takaisin.
Tämä on myös avoin kutsu muillekin, jotka haluavat tulla mukaan...
Varoituksen sana. Emme ole varmoja, onnistuuko tämä.
Olet uskomaton! Kokoan irlantilaisia :)
Kutsuin kiinnostuneita somessa. Ajattelin muutaman tulevan.
Lähtöpaikalla olikin 70 henkilöä, joita en tuntenut.
Ensimmäinen reaktioni oli,
että nyt on pakko päästä huipulle.
2018 HYVÄNTEKEVÄISYYSKÄVELY
Snowdon oli uskomaton.
Olin siellä tukemassa häntä koko matkan ajan.
Välillä tunsin kadottavani yhteyden.
Edin ympärillä riitti väkeä. Fysioterapeutit -
ja kaikki pelkäsivät hänen kaatuvan.
Yhdessä vaiheessa Ed totesi, että loppuosa kävellään yhdessä.
- Anna mennä, Ed! - Hyvä, Ed!
- Hieno suoritus. - Kyllä!
Se oli yksi vaikeimpia tekojani, mutta pääsin huipulle tuntien,
että olin saavuttanut jotain ensimmäistä kertaa onnettomuuden jälkeen.
Sain itselleni paljon siellä olleilta,
mutta oma matkanikin hyödytti heitä.
Muistan tuijottaneeni ulos tietämättä, miten elämäni etenisi.
Tiesin, ettei se menisi tavanomaisesti,
luonnollisestikaan.
HÄN MENI JA PAHUS VIEKÖÖN TEKI SEN
Olen nyt alkamassa -
kirjoittaa uudestaan sääntökirjaa mielessäni,
toivottavasti muidenkin, mikä on mahdollista -
ja mihin pystyy. Sitä ei tiedä ennen kuin kokeilee.
TERVETULOA NEPALIIN
Vihdoinkin täällä Himalajalla. Olen aina halunnut tulla tänne.
Ja kuten näkyy, se on mahtava.
Takanamme on Annapurna. 8 000 metriä.
Maailman korkeimpia vuoria.
On totta, kun sanotaan,
että vuorten lähelle päästessään ei oikein voi kuvailla,
ei osaa kuvailla sitä.
Muistan istuskelleeni Ghandrukissa.
Tuijotin ylöspäin tuota 8 000 metriä korkeaa vuorta.
En ollut koskaan tuntenut itseäni niin pieneksi.
Aivot eivät oikein käsittäneet, minkä kokoinen juttu edessäni olikaan.
Tunsin itseni täysin merkityksettömäksi.
Se oli uskomattoman vapauttava tunne.
Tiedättehän, kun välivuotta pitävät opiskelijat toteavat löytäneensä itsensä.
Se tapahtui minullekin.
Tuntui naurettavalta palata ja kertoa siitä.
Lois ja minä pidimme sen itsellämme.
Mutta sanoimme silloin auttavamme muita loppuelämämme.
Haluamme yrittää vaikuttaa asioihin.
"Jätetään kaikki muu. Perustetaan hyväntekeväisyysjärjestö."
Säätiömme kautta viemme psyykkisen tai fyysisen trauman kohdanneita -
näille seikkailuillemme.
Todellinen syy siihen, että olen toipunut näin,
on tukiverkostoni ansiosta.
Halusin antaa sen eteenpäin muille ihmisille.
Ihmiset jakavat kokemuksiaan ja traumojaan -
ja tajuavat, etteivät he olekaan ainoita.
PERUSTETTU 2019
ELÄMÄ ON HYVÄÄ
Jos ei muista missä on ollut,
ei arvosta edistystään...
Pyörätuoli on yhä työtuolini, koska:
1. Aina kun nousen ylös,
muistan, etten pidä asioita itsestään selvinä.
2. Minusta on kiva keulia...
Nauti yksinkertaisista asioista elämässä...
Hyvää viikonloppua
Tuo on mahtavaa, kamu Keuliminenkin kuulostaa hyvältä
M2M-HYVÄNTEKEVÄISYYSKÄVELY 11 PÄIVÄÄ, 196 KILOMETRIÄ
Olen nähnyt Edin muuttuvan turhautuneesta rygbyn pelaajasta,
jolla on selkäydinvamma, mieheksi, joka on paljon henkisempi -
ja paljon tietoisempi ympärillään olevista ihmisistä -
ja ympäristöstä, jossa hän on.
- Tunnetko olevasi paremmassa jamassa nyt? - Joo.
Elämä on matka.
Vaikka mitään ei sattuisikaan, ylä- ja alamäkiä olisi siltikin.
- Joskus ne vain ovat isompia. - Kyllä, juuri niin.
Benny-poju.
Ben on yksi hyväntekeväisyyssäätiömme edunsaajista.
Hän oli laskuvarjojääkäri, jonka laskuvarjo ei auennut.
Liityin RHA:n, hevostykistön, 7. laskuvarjorykmenttiin.
Se hyppy olisi...
M2M-EDUNSAAJA
...15. sotilashyppyni, muistaakseni.
Mutta siviilissä olin hypännyt jo noin 65 kertaa.
Muistan olleeni lentokoneessa.
Olin kolmantena hyppyvuorossa.
Muistan hypänneeni. Muistan katsoneeni ylöspäin.
Luulin näkeväni täysin avautuneen laskuvarjon.
Katsoin alas sijaintia.
Samassa törmäsin maahan.
Kun palasin tajuihini...
Makasin siinä ja ajattelin:
"Se oli rankempaa kuin muistin."
Ajattelin, että pitää vetää henkeä.
"Minulla on toinen hyppy edessä.
En voi nolata itseäni muiden edessä.
Minun pitää nousta ylös." Riisuin kypäräni.
Kun kohottauduin ylös, kipu kulki kehoni läpi.
Sitten joku tarttui päähäni.
Se oli lääkintämies. Hän huusi: "Hän on elossa."
Nopeuteni törmäyshetkellä oli 120 km/h.
Se oli pelkkä epäonninen onnettomuus.
Oikeassa jalassani ei ole tuntoa. Kärsin muistinmenetyksestä, selkäkivuista.
Syön lääkkeitä loppuelämäni ajan.
Joku kuvasi hyppyni tuolloin.
Katsoin sitä yhä uudestaan ja mietin, mitä tein väärin,
mitä olisin voinut tehdä.
En olisi voinut tehdä mitään. Mutta pohdin sitä lähes vuoden ajan.
Minulla oli traumaperäinen stressihäiriö johtuen unettomuudesta -
ja videon katsomisesta yhä uudelleen.
Minulle se oli epäonnistuminen. Minusta tuntuu, että epäonnistuin.
Läpi koko elämäni tunnen epäonnistuvani monessa asiassa.
Edin tapaaminen on ollut huippukohta -
Benin henkisen ja emotionaalisen toipumisen kannalta.
Koska Ed osaa...
BENIN KUMPPANI
...jutella syvällisiä.
Ben ei ole ennen tuntenut oloaan luontevaksi -
niin haavoittuvaisena.
Minun kanssani kyllä, mutta jonkun muun. On kiva, että hän kokee sen.
Sanotaan, että heiluri heiluu aina.
Kyse ei ole vain selviämisestä.
Tilanne heilahtaa taas positiiviseksikin.
On vain oltava uskoa.
Negatiiviselle voi tehdä jotain.
On vain uskottava, että heiluri palaa toiseen suuntaan.
Onko jollain muulla jotain?
Näkökulma, jonka tämä kävely antaa meille.
Kävelyä erilaisten ihmisten kanssa, merkityksellisiä yhteyksiä.
- Intensiivinen siteiden muodostaminen. - Pitipä siitä tai ei.
- Niin. - On pakkokin.
Olin onnettomuudessa 2016...
M2M-EDUNSAAJA
...bussiturmassa Ranskassa.
Sen jälkeen oli vaikeaa, traumaperäistä stressihäiriötä, ahdistuneisuutta.
Ed osaa hienosti luoda uudet puitteet elämälle, löytää nautintoa elämästä.
Mahtavat ihmiset ovat täysin sinut itsensä kanssa.
Oli sitten kyse rakkaudesta kivimuureihin tai...
Warhemmeriin.
Ymmärtää kuka on, mistä pitää, eikä häpeä sitä.
Omi se. Pystyt paljon enempään kuin uskotkaan.
Meidät lokeroidaan nopeasti -
yhteiskunnan, ystävien, itsemme toimesta.
Mutta kun poistuu mukavuusalueelta,
sieltä löytyy hauskoja juttuja. Siellä kasvaa.
On kiva olla vuorovaikutuksessa,
kun loukkaantuminen hyväksytään sellaisenaan.
Ei haittaa vaikka näyttää hassulta...
M2M-EDUNSAAJA
...tai käyttää jalkatukea, tai horjahtelee.
Huomasin loukkaantumiseen liittyvän paljon yksinäisiä osia.
On myös paljon juttuja, jotka on tehtävä itse.
Joten siinä mielessä pidän tästä paljon. Se on todella tärkeää.
Oletko jo uinut?
Uin ensimmäistä kertaa, kun kakin housuihini.
Minun oli pakko uida. Se oli Penzancen satamassa.
Olen saanut kipinäni takaisin.
He ovat antaneet sen minulle.
- Pikainen olut nyt? - Kyllä, ehdottomasti.
- Joo. - Juhlan kunniaksi.
Siistiä, olutta.
Säätiön edunsaajana -
saan kaksi, kolme vuotta elämäntaitovalmennusta Loisilta.
Ehdottomasti yksi parhaimpia asioita minun kohdallani.
Koko kuntoutuksen ajan minulle sanotaan, mitä tehdä,
tai miltä minusta tuntuu.
Lois puhui kanssani ja sai vastaukset minulta itseltäni.
Se oli ensimmäinen kerta. Siitä oli todella paljon apua.
Pitää melkein nipistää itseään, että Ed ja minä olemme luoneet tämän -
ja että se toimii.
Ja on todella jännittävää, että tämä on vasta alkua.
Kyllä. Mahtava juttu.
KOTIVIDEO ELOKUU 2022
- Laittaisinko jalkasi alas? - Ei, ei.
Ei. Minun on saatava parempi asento.
Elämä selkäydinvamman kanssa ei ole helppoa.
Pahus.
En voi tehdä kaikkia asioita, joita tein ennen.
En voi ikinä pelata rugbya, juosta lasteni kanssa,
lähteä ulos ilman katetripussia, tai käyttää vasenta kättäni.
- Laitan tuohon tyynyn. - Odota. Kierähdän.
- Niinkö? Pysy siinä. - Käännyn selälleni.
- Oletko varma? - Kyllä, kyllä.
Yhdenkin niistä -
olisin ajatellut murtavan minun.
Ei, itse asiassa... Hitto!
Mutta juuri näkökulma asioihin -
on kaikkein tärkein.
Muiden auttaminen auttaa itseä valtavasti.
Se on oikotie parantaa omaa oloaan.
Ihmisinä olemme sellaisia.
Ed soitti ja sanoi, että hän haluaisi minut mukaansa Nepaliin.
Muistan, miten purskahdin heti itkuun.
Olin niin onnellinen.
Tarvitsin uuden haasteen tai tavoitteen.
Minulla ei ollut mitään. Tuntui, että poljin paikoillani.
HIMLUNG HIMAL -VUORI 7127 METRIÄ
Mukana ei pitänyt olla edunsaajaa.
Se oli yksi minun haasteistani päästä uudelle korkeudelle.
Mutta tutustuttuani Beniin,
tajusin hänen olevan hyvin samanlaisella matkalla kuin minäkin.
Hän on entinen laskuvarjojääkäri, hyväkuntoinen.
Toivottavasti hän löytää taas jonkinlaisen tarkoituksen elämälleen -
ja kulkee haluamaansa tietä.
Tiedän kehoni käyttöiän rajallisuuden.
Kaikki voi loppua 40-vuotiaana, mutta pelkään paikoilleen jämähtämistä.
Kathmandu on Kathmandu. Vastassa on täysin erilainen kulttuuri.
Se on hämmästyttävä. Äänet ja tuoksut.
Somessa oli kiivas -
yritys etsiä videokuvaaja. Beetle oli todella innostunut.
Näin hän päätyi matkalle kanssamme.
Arron on iso, vahva ja hyväkuntoinen.
Ja kokenut niissä ympyröissä.
- Iloista Holia! - Iloista Holia!
Hän myös harjoittaa hengitysharjoituksia ja Qigongia.
Hän on hyvä ystäväni ja hyväntekeväisyysjärjestön tukija.
Ennen lähtöä Evie halusi kertoa minulle jotain.
Ajattelin heti huonoa uutista. Hän kertoi olevansa raskaana.
Mietin kolme viikkoa nimiä vauvalle.
MATKALLA PERUSLEIRILLE
Suuntasimme vuorille.
Muistan vain ajatelleeni, että nyt sitä mennään.
Täällä on kaunista.
Sitten olimme kaukana kaikesta. Se oli hieman pelottava tunne.
Sellaista ei useinkaan tule tehtyä länsimaissa.
Pitkä tauko Loisille puhumisessa olisi minulle vaikeaa.
Kiipesimme laaksoa ylös.
Se oli ensimmäinen todella haastava päivä.
Päästä yli 7 000 metriin ensimmäisenä henkilönä -
tällaisella vammalla... Uskomatonta.
Mutta sen tekeminen Benin kanssa on vieläkin voimakkaampi asia.
Siinä se on.
Himlung Himal.
Himlung ilmestyi kaikessa loistossaan edessämme.
Eristyneisyyden tunne on voimakas, kauniilla tavalla.
PERUSLEIRI 4 900 METRIÄ
- Tervetuloa perusleiriin. - Kyllä, kaveri.
VUORISTO-OPAS
- Tervetuloa perusleiriin. - Mahtava juttu.
Puhelinsignaalin puuttuminen -
oli yksi parhaista asioista, mitä olen koskaan tehnyt.
Jos halusi olla yksin, saattoi olla omissa ajatuksissaan. Se auttoi paljon.
On huikea asia, kun siellä ilman häiriötekijöitä,
omaa paikkaansa miettiessään, tajuaa miten pieni -
ja nöyräksi tekevän mitätön sitä onkaan.
Se on äärettömän vapauttava tunne. Millään ei oikeastaan ole mitään väliä.
Ei niin kuin luulee. Ei varsinkaan omalla itsellä.
Se on koskettavin asia vuoristossa olemisessa minulle.
Miten se muuttaa minua henkisesti, kun palaan.
Se selkeyttää paljon asioita.
Pieni vaellus ennen lounasta Benny-pojun kanssa.
Ilma on todella ohutta täällä.
Nyt ollaan jo reilusti yli 5 000 metrin korkeudessa.
Mutta katsokaa. Hurja juttu. Tuolla takana on Himlung.
Ykkösleiri on tuolla ylhäällä.
Perusleiri, ykkösleiri, kakkosleiri. Kolme päivää,
että noustaan 4 900 metristä 7 126 metriin. Upeaa.
Kun olen päättänyt jotain,
minun on saatettava se loppuun ennen muuhun siirtymistä.
Kun olin Nepalissa, mielessäni juttua ei voinut perua.
- Oletko innoissasi, Benny? - Todellakin.
Joo.
Onnettomuuden jälkeen aloin tuntea itsetuhoisuutta.
Suljin silmäni ajaessani.
Olin todella alamaissa ja ajattelin, että minulle riittää.
Ilman perhettäni ja läheisiä ystäviä -
tarina olisi ehkä ollut erilainen.
Kouluaikana minua kiusattiin.
Minulle on aina sanottu, etten voisi tehdä juttuja.
Jälleen kerran, onnettomuuteni jälkeen,
minulle on sanottu, etten pysty tekemään asioita.
Haluan osoittaa sen vääräksi.
Tälle matkalle lähtöön saakka -
ihmiset ovat pystyttäneet minulle esteitä, muureja.
"Et voi. Ei pitäisi tehdä tätä.
Aiheutat itsellesi lisää vahinkoa."
Mutta miksi ei? Jos voin tehdä sen, voin tehdä sen nyt.
Kenties myöhemmin en pysty tekemään näitä juttuja.
Haluan todistaa ihmisten olevan väärässä. Rakastan sitä.
Haluan myös näyttää muille, että hekin voivat tehdä niin.
MATKALLA KOHTI YKKÖSLEIRIÄ
Meidän piti ylittää jäätikkö, joka oli lohkareiden peitossa.
Koska kukaan ei ollut käynyt siellä kahteen vuoteen, kaikki oli liikkunut.
Kaikki oli irrallaan.
Lohkarekenttä on pahin painajaiseni, kun on epävakaa jaloistaan.
Se on sitä Benillekin.
Ota tästä kiinni.
Astu nopeasti.
Niin sitä pitää.
Keskittymisaste piti olla hyvin korkea.
Vammaisuutemme, fyysiset rajoitteemme -
tulivat selvemmiksi.
Okei, okei. Ei, ei. Hei, stop. Anna olla.
Ei hätää. Kaikki okei.
Se tuli selvemmäksi myös oppaille.
"Miten ihmeessä nämä kaverit selviävät edes 10 metriä,
vuoresta nyt puhumattakaan?"
Korkeuden vaikutukset hengitykseen alkoivat tuntua.
Kolme askelta ja on jo hengästynyt.
Paljon kävellään hiljaisuuden vallitessa.
Opettelin torjumaan kaiken negatiivisen.
Keppi näin ja alas.
Oikea jalkani on tunnoton, joten jouduin katsomaan maahan jatkuvasti.
- Oletko okei? - Rankkaa.
Tämä on naurettavaa.
Henkisesti Ben on koko ajan puhunut huipusta,
puhuu siitä paljon. Haluaa osoittaa muiden olevan väärässä.
Olemme vuorilla.
Ei ole väliä, kuka on.
Jos vuori ei päästä meitä huipulle,
silloin emme pääse huipulle.
Minua huolestuttaa, mitä Ben ajattelee, jos ei pääsekään huipulle.
Hän ponnistelee todella kovasti.
Hän sanoo olevansa kunnossa, kun ei selvästikään ole sitä.
Hän painii turhautumisen kanssa,
ettei hän ole sama ihminen kuin ennen.
Siitä henkilöstä on vaikea päästää irti.
Miltä tämä maasto tuntuu, Ben?
Vastaako tämä kysymykseesi?
Hyvin, hyvin vaikeaa.
VUORISTO-OPAS
Kauhea päivä. Sanoisin, että tämä on kamala päivä.
Erittäin riskialtista. Hyvin pelottavaa kaikille.
Luultavasti henkisesti rasittavin päivä elämäni aikana.
YKKÖSLEIRI 5 450 METRIÄ
Ykkösleirissä ollessaan voi katsoa alas jäätikölle.
Se oli mitä ihmeellisin paikka leiriytyä.
Se oli mahtavaa. Side välillämme oli tiivis.
Etenkin oppaiden ja nepalilaistiimin kanssa.
Heräsimme aikaisin. Ja pian olimmekin matkalla kohti kakkosleiriä.
Nyt oli saappaat ja jääraudat,
mikä tekee siitä paljon todellisempaa. Suuntaamme railoalueelle.
- Peruuta. Taaksepäin. - Taaksepäin.
Joo.
Seisoin railon reunalla -
ja tiedostan, että voin hyvinkin -
pudota sinne railoon.
- Käytän oikeaa jalkaani. Valmiina? - Olen. Joo, joo.
Yksi...
Hyvä, hyvä.
Selvisin juuri ja juuri sen yli.
Se oli viisi minuuttia jäätikölle tulon jälkeen -
ja antoi esimakua tulevasta.
Benillä oli paljon vaikeampaa kuin meillä muilla.
Hän vain ponnisteli ponnistelemistaan.
Olin huolissani hänestä.
Saamme todennäköisesti vuoristotaudin. Hidastetaan vauhtia.
Ota sopiva tahti.
Me kaikki lepäämme mielellämme. Usko pois.
Jalkani lakkasi yhtäkkiä toimimasta.
Olin vihainen itselleni, ettei jalkani toiminut.
Se alkoi todella ärsyttää minua.
Ei mitään.
Ilman tätä. Tehdään se.
No niin. Ryhdistäydy.
Olo kuin kilpikonnalla.
Oletko kunnossa?
Minäkin olin aivan romuna.
Lunta oli enimmäkseen polviin asti. Edettiin yksi askel kerrallaan.
Siinä korkeudessa happea ei juurikaan ole käytettävissä.
Katsokaa tätä. Joka ikinen askel.
Meidän on lähdettävä seitsemän tunnin kuluttua -
kiivetäksemme tuon huipulle.
Mietin, miten ihmeessä pääsen ylös kymmeneltä ja pysyn liikkeellä.
Todella rankkaa.
Juuri mitä tarvitsenkin, Jackon halauksen.
Jackon halaus. Hyvin tehty, poika.
Nepalilaisoppaat kulkevat kevyesti lumen yli.
Joka askel, oppaiden jäljissäkin,
olin alempana. Eikä ollut lonkankoukistajaa nostamaan siitä ylös.
Kiroilin jaloilleni aika paljon.
- Minulta meni hermot. - Samat sanat.
Hermot meni minultakin, älä huoli.
- Öitä. - Hyvää yötä.
Hei, Eddie, kultaseni.
Halusin vain toivottaa sinulle valtavasti onnea matkaan Himlungille.
Barry ja minä uskomme, että pääset vuoren huipulle.
Mutta totta puhuen,
en välitä siitä, pääsetkö huipulle asti.
Olen uskomattoman ylpeä, että saan kutsua sinua aviomiehekseni.
Olen innoissani yhteisestä tulevaisuudestamme.
Enkä malta odottaa, että saan sinut takaisin alas vuorelta ja syliini.
Olet tosi rakas.
Hei, muru. Toivottavasti olet kunnossa, turvassa ja lämpimänä.
Tiedän sen, että päättäväisyytesi/jääräpäisyytesi -
ja vahvuutesi ja sitkeytesi ovat osa sinua.
Siksi rakastankin sinua niin paljon.
Tiedän, että se vie sinut ylös vuorelle,
mutta haluan sinun muistavan, että olet paljon muutakin.
Mitä tahansa tapahtuukin, olet tehnyt aivan uskomattoman asian.
Rakastan sinua paljon ja kaipaan kovasti.
En malta odottaa, että näen sinut, kun palaat.
KAKKOSLEIRI 6 050 METRIÄ
Olen aivan uupunut. Vain vähän yli 1 000 metriä jäljellä.
En tiedä yhtään, miten tässä käy. Ben pärjää hyvin.
On toki vaikeaakin, mutta olen tosi ylpeä hänestä.
- Pomo. - Kiitos, Khajou.
Tulimme teltoista ulos.
Näemme todella upean tähtien valaiseman taivaan.
YRITYS PÄÄSTÄ HUIPULLE KELLO 23
Halusimme railojen yli...
ARRON COLLINS-THOMASIN ÄÄNI
...yön kylmyydessä.
Jää on vakaampaa. Edin on paljon helpompi kävellä sen yli.
Nousin ylös ja oksensin kaikkialle.
Beetle kertoi, ettei Ben voi hyvin.
Hän oli vuoristotaudissa koko yön.
Raveen vie hänet perusleiriin.
- Selvä. - Perusleiri. Parempi mennä aivan alas.
Jos jatkaa ponnistelua sairaana,
kyse on elämästä tai kuolemasta.
Tuo epäonnistumisen ääni alkoi taas hiipiä mieleeni.
Mutta olin valmistautunut siihen. Työstin asioita paljon etukäteen.
En voi mitään vuoristotaudille, säälle.
Sään muuttuessa huipulle ei pääse.
En voi asialle mitään.
Benin teltassa totesin hänelle: "Pääsit 6 000 metriin -
toisena selkäydinvammaisena maailmassa.
Ennen tätä et ole edes kiivennyt Ben Nevisiä korkeammalle.
On hieman absurdia, että edes olet täällä.
Ole ylpeä tästä."
Ben katsoi minua ja totesi: "Ei se mitään."
Näki, että hän oli sinut asian kanssa. Olin todella helpottunut.
Nähdään parin päivän päästä.
Ed on korkeimmalla. Minä kakkosena. Saavutin haluamani.
Osoitin vääräksi sen, etten muka pystyisi siihen.
Ben ei katsonut sitä, mitä ei voi tehdä.
Hän katsoi, mitä hän voi tehdä.
Kävelin yöhön muiden miesten kanssa -
leveä hymy kasvoillani.
Hemmetti.
Vedänkö tuonkin?
Ei. Pärjään tällä.
Noin kahden tunnin kuluttua putosin railoon.
Noustuani sieltä putosin heti toiseen railoon.
Onko tämä kaikki pelkkää railoa?
Silloin tajuisin niiden ympäröivän meitä.
Mutta kävelimme myös niiden päällä.
En tiedä.
Olen siellä.
- En saa jalkaani pois sieltä. - Selvä.
6 TUNTIA MYÖHEMMIN TAVOITTEENA 7 000 METRIÄ
Kuusi tuntia oli kiivetty huipulle. Aurinko alkoi nousta.
Aloitimme jyrkän nousun.
Tuntui, ettei päässyt yhtään lähemmäs huippua.
Kysyin oppaalta korkeuttamme.
Hän sanoi, että noin 6 800 metriä.
Olin nyt korkeammalla kuin olin koskaan ennen ollut.
Olemme olleet nyt liikkeellä yhdeksän tuntia.
Voi sanoa,
että tämä on vaikeinta, mitä kukaan meistä on tehnyt.
Olen 300 metrin nousun päässä huipusta.
Mutta se voi viedä neljä, viisi tuntia. Arron ei kääntyisi ympäri.
Tiesin, että olin vastuussa myös hänestä.
10 TUNTIA ON KULUNUT... 6 758 METRIÄ
Kun Ed lopulta lysähti polvilleen, hän alkoi itkeä.
Hän oli murtumispisteessä.
Kehoni ei anna minun tehdä enempää.
En ollut ennen nähnyt häntä sellaisena. Hän ajoi itsensä äärirajoilleen.
Olen aivan loppu ja minulla on sentään kaksi jalkaa.
Ponnistelin tosi lujaa.
Hitto.
Ei. Se siitä. Minulle riitti nyt.
Päätimme luopua yrityksestä päästä huipulle.
Päätöksen tehtyäni -
ja laskeutuessani alaspäin, ajattelin: "Luoja! En voi kävellä."
Reisilihakseni, jotka olivat tullessa olleet lujilla -
vain tärisivät, koska nyt piti mennä alaspäin.
Tajusin, että olisi yhtä vaikeaa päästä alas vuorelta -
kuin päästä pisteeseen, mihin olimme nousseet.
Laskeutuminen tasaisemmalle alueelle vei noin kuusi tuntia.
Tein kaiken mitä piti, että pääsisin alas vuorelta.
Pääsimme alas kohtaan, missä railokenttä oli.
Istuimme siellä lepäämässä. Olin aivan uupunut.
En jaksanut enää edes puhua.
Kehoni tärisee.
Tiedän, että jäätikkö on ylitettävä -
päästäksemme kakkosleiriin.
19 TUNTIA ON KULUNUT...
Siellä tajusimme, että kaikki lumi,
jonka ylitimme edellisyönä sen ollessa jäätynyt,
olikin nyt pehmeää, ja ympärillämme oli railoja.
Bigraj soitti helikopteriyhtiöön.
Siellä sanottiin, ettei noutoa voi tehdä heti,
vasta aamulla.
Joten...
- Yritämme pysyä lämpimänä. - Kello on 0.10.
Ed ei ole hyvässä kunnossa.
Edessä oli yö vuorella.
Pakkasta on luultavasti 20, 30 astetta.
Kyse oli selviytymisestä.
Onneksi Bigraj ja Arron olivat paikalla...
Odota hetki.
Antaa hänen sylkeä pois mitä siellä onkaan.
...tekemässä järkeviä päätöksiä siinä vaiheessa.
Minä sain melkein kohtauksen.
Ed, tämä auttaa hengittämään. Laita tämä naamallesi.
Selvä.
Teimme hengitys- ja lihasharjoituksia.
Pidimme toisiamme hereillä.
36 TUNTIA ON KULUNUT HIMLUNGILLA LÄMPÖTILA -30 °C
Kello 7.30 Bigraj otti satelliittipuhelimen -
kutsuakseen kopterin. Sen sanottiin tulevan.
Lähestyvän kopterin ääni -
oli uskomaton helpotus.
Ed tuli takaisin.
Ed, luoja paratkoon, näytti todella pahalta.
Hänen huulensa olivat aivan ruvella, samoin iho palamiskohdista.
Muistan, miten Ben tuli juosten luokseni.
Halasin häntä.
Hänen ilmeensä oli onnellinen.
Halasin ja kysyin, oliko hän kunnossa.
Hän vastasi: "Se oli eeppistä." Katsoin häntä ja nauroin.
Niin, se oli... Se kuvaa hyvin Ediä.
Anteeksi villi ulkonäkö.
Peseydyin juuri ensimmäistä kertaa viiteen, kuuteen päivään.
Palasimme hyvin hermostuneeseen leiriin.
He ripustivat rukousliput ja pitivät tulta yllä meille.
Todella herttaista. Se saa mielen hyvin nöyräksi.
Kaikkea ei vielä tajuakaan.
Uskon jonkin korkeamman voiman varjelleen tuolloin.
Kunnioitus, joka meillä on vuorta kohtaan,
ja jota osoitimme koko matkamme ajan...
Olen hyvin kiitollinen, että sain kokea sen mitä me koimme.
Tunnen myös olevani onnekas, että selvisimme takaisin.
En haluaisi toistaa sitä ihan heti, tai tekisi niin,
mutta se on myös jotain, mitä en todellakaan kadu.
Joka kerta, kun olen lähellä kuolemaa,
joka on tapahtunut nyt jo pari kertaa,
tajuaa miten onnekas onkaan, kun ylipäätään on elossa.
Se on asia, jota pidin itsestään selvänä aiemmin.
Se matka muutti elämäsi.
Se on muuttanut elämääni paljon. Ja parempaan suuntaan.
En voi kyllin kiittää Ediä ja Loisia siitä, mitä he ovat tehneet.
Stressitasoni on laskenut alas. Asiat, joista yleensä ärsyynnyin -
tai tiuskin... Otin oppia Edin asenteesta.
"Ei sen väliä."
Olen hyväksynyt onnettomuuden.
Hyväksyin, että vammani ovat mitä ne nyt ovat.
En halua asettaa uutta tavoitetta heti.
Haluan nauttia ja ajatella: "Mitä teinkään?
Mitä olen saavuttanut?"
Ja nauttia tarinan kertomisesta.
Näin heti, miten paljon matka oli muuttanut heidän elämäänsä.
Ed mietti uudelleen, mitä haluaa tehdä,
minne hän haluaa mennä ja millaisten arvojen mukaan hän elää.
Hän hyväksyy vain itselleen sopivan jutun,
joka vie häntä lähemmäs -
syvällisempiä asioita, joita hän haluaa, ei pinnallisia.
- Käydäänkö tämä läpi? - Joo.
Viime vuonna päätimme, että haluamme auttaa vaikuttamaan useampiin ihmisiin.
Saimme paljon hakemuksia ja yhteydenottoja,
mutta halusimme pitäytyä -
lähestymistavassamme, että muutamme jonkun elämän.
Siksi ei voi vaikuttaa tuhanteen ihmiseen samaan aikaan.
Yrittäkää katsoa kättä.
CAMPWELLIN MAATILAN RETRIITTI
Muuttamalla pienemmän joukon elämää merkittävästi,
sen vaikutuksesta he menevät auttamaan muita.
Heidän tarinoidensa myötä -
muutkin näkevät sen ja voivat ottaa inspiraatiota siitä.
Halusimme luoda tapahtumia ympäri maata,
joihin voi osallistua enemmän väkeä. Sitä on Together Outdoors -järjestö.
Se on verkosto, joka alkoi Facebook-ryhmästä,
missä trauman kokeneet henkilöt -
voivat ottaa yhteyttä toisiinsa alueillaan ja liikkua yhdessä.
Kiitos säätiön tuesta. Olette arvokkaita.
Toivon pian voivani auttaa myös teitä
Olipa eeppinen päivä ja eeppistä väkeä
Päätin kiivetä Yr Wyddfalle teidän innoittamana
Olen ylpeä heistä molemmista.
ÄIDIN ÄÄNI
He ahkeroivat kovasti.
He panostavat vapaa-aikaan, mutta ahkeroivat myös.
Toimistossa, ulkona, siihen keskittyneenä.
Koko tämä tapahtumasarja...
ISÄN ÄÄNI
...lujitti heidän suhdettaan, toisin kuin usein,
kun se tuhoaa suhteen.
RANSKA
Molemmat suhtautuvat intohimoisesti tekemisiinsä.
ITÄVALTA
Näkee, että he nauttivat siitä.
MAROKKO
ISLANTI
He näkevät, miten paljon se vaikuttaakaan ihmisiin.
ISO-BRITANNIA
Positiiviset tunteet ovat hyvin parantavia.
Toipuminen on todennäköisempää,
jos suhtautuu itseensä myönteisesti -
ja ympärillä on väkeä, joka ruokkii positiivisuutta.
Hyvä, Jen. Tuuletetaan.
- En voi uskoa tätä. - Jess!
Varsin selvä asia, mutta totta.
Kaikki hyväntekeväisyystyö ja mentorointi -
parantaa minua edelleen.
Huikea päivä ja porukka! Loitte jotain erityistä
On kunnia olla osa M2M:ää
Inspiroitte vamman kanssa eläviä
Löysin nyt teidät ja upean työnne.
Olen innoissani poikani seikkailuista kanssanne jatkossa!
Mitä ajattelet kiipeilystä Leon ja Waldon kanssa?
Olen innoissani.
- Niin. - Peloissani, mutta innoissani.
Se on yksi sellaisista, joka todella on...
Se on aivan rajoilla...
Se ylittää tekniset kykyni jo nyt.
Mietin yhä, miksi teet näitä juttuja.
Syitä on monia.
Se auttaa minua psyykkisesti pysymään harjoittelussa mukana.
Iso asia.
Ja toivottavasti se inspiroi edelleen muita ihmisiä -
ylittämään omia rajojaan.
Nepalin jälkeen oivalsin, että keskitytään juttuihin,
jotka ovat riskialttiita ja vaikeita, mutta ei holtittomia.
Aivan.
Rakastan sinua.
On aina vaikea hyvästellä tämä yksi...
Etenkin edellisen ison tutkimusmatkani jälkeen.
Melkoinen seikkailu - pysy turvassa
RANSKAN ALPIT HENKILÖKOHTAINEN HAASTE
Kalliokiipeily. Ei adrenaliinilaji.
AMMATTIKIIPEILIJÄ
Ei adrenaliinihakuista.
Se on liian tuskallista ja pitkäkestoista sellaiseen.
Siinä on kiistatta, ainakin minulle, henkinen elementti.
Ei ole sattumaa, että useimmat parhaimmat kiipeilyalueet -
ovat kansallispuistoja.
Nämä ympäristöt, nämä suuret kalliot ovat majesteettisia.
Ne ovat kauniita. Ne ovat mahtavia paikkoja oleskella.
Niinpä. Vau.
En vieläkään käsitä, miten ihmeessä pääsen tuon huipulle.
Mutta uskon täysin ihmisiin, joiden kanssa olen.
Ja Leo sanoo, että se on mahdollista.
Edin on saatava itsensä sinne ylös.
Aion vain minimoida riskin. Hän on tavallaan omillaan.
Harjanne on terävä ja täysin suojaton paikka.
Se on kaikkein pelottavin ympäristö.
Mutta haaste on mielestäni juuri sopivalla tasolla hänelle nyt.
Kun itse on surkea ja on taitureiden seurassa,
kehityskäyräni on tällainen.
Opin todella paljon.
Käyrä ei ole ollut yhtä jyrkkä kuin onnettomuuden jälkeen.
Opettelin uudestaan kävelemään...
Jokainen päivä on koulupäivä tällä hetkellä.
Kello on kuusi aamulla.
Aamu, kun kiipeän tuota takanani näkyvää ylös.
En tiedä.
Olen innoissani. Adrenaliinia. Kuin hermoilua ennen ottelua.
Tuntuu aivan samalta kuin ennen rugbyottelua.
Mutta tunne on melkeinpä voimakkaampi, koska juttu on tuntemattomampi.
Rugbyssa tiesin kipua tulevan.
Luoja, miten mahtava paikka.
Se ei mennyt niin, että halvaannuin täysin -
ja ajattelin jatkavani. "Ei hätää. Hoidan tämän."
Se ei mennyt niin. Se on ollut prosessi. Todellakin.
Alan tajuta, että on keskityttävä siihen, mitä voi tehdä,
positiiviseen elämässä.
Jos keskittyy negatiivisiin puoliin, se kalvaa.
Hienoa.
Voisin yhä olla altaan pohjalla.
Olen onnekas, etten kuollut.
Minulle tulee hetkiä, jolloin jokin ärsyttää, koskee,
tai vie kauan aikaa. Niitä on päivittäin.
Eikä vain päivittäin, vaan melkein tunneittain.
Mutta tuo turhautumisen hetki on ohimenevä.
Koska aivoni melkein alitajuisesti muotoilee sen uudelleen.
"No niin. Jatka nyt vaan. Tuosta ei ole sinulle apua."
- Nyt laitetaan kiipeilyvarusteet. - Niin.
Ehkä hieman löysempi, jotta voin tarttua siihen,
kun se on kauempana.
Tällä tavoin voin tarttua,
liikuttaa jalkaani, asettaa sen kivelle.
Toimii periaatteessa.
Valmiina?
Tässä on fyysinen haaste.
Hitto.
Ja psykologinen haaste. Se on pelottavaa.
Kaikki pelkäävät korkeita paikkoja. Mutta mukana on toinenkin tekijä.
Sydän takoo.
Kiipeily on haaste aivoille.
Ongelman ratkaisua. Rubikin kuutio.
On keksittävä, miten käyttää käytettävissä olevia apuvälineitä,
sormia, varpaita, raajoja,
jotta voittaa haasteen kiivetä kallioseinämää ylös.
Se on syvällinen juttu. Hyvin tunnepitoinen.
Siinä on eräänlainen selkeys. Siinä on todellakin keskityttävä.
On keskityttävä käsillä olevaan tehtävään.
On oltava läsnä siinä hetkessä.
Se on melkeinpä kuin eräänlaista meditaatiota.
Tässä ei ole mitään, mistä pitää kiinni.
Pahus, jalka lipesi.
Okei. -Kaikki on hyvin.
Ei ole mitään isoa pudotusta.
Jess! Hienoa.
Se oli alkupala.
- Niin. - Alkupala. Tämä on pääruoka.
Niin. Tosiaan.
- Pidä se todella löysällä, okei? - Joo.
Tästä tulee vaikeaa.
Minun on yritettävä saada vasen jalkani yli.
Se jalka ei halua tehdä töitä.
Tästäkin tulee melko hankalaa.
Eli kiipeilijäkielellä: "Rankkoja aikoja tiedossa."
Joo, selvä. Aika hankalaa. Pidän siitä.
- Pieni hetki. - Ole tarkkana.
Hyvä.
300 metrin pudotus molemmilla puolilla. Todella pelottavaa.
Sydän takoo vimmatusti.
En tiedä, miten kauan tätä adrenaliinia riittää.
No niin. Anna mennä vaan. Homma on hallussa.
Rauhallisesti eteenpäin.
Jos selkäytimeni olisi vaurioitunut täysin, kuten luulin,
kuten minulle kerrottiin,
kovalla uurastuksellakaan ei olisi väliä. En olisi koskaan täällä.
Ellei joku toisi minua helikopterilla.
Olisin halunnut ravistella entistä Ediä.
"Tajuatko, miten onnekas olet, että olet edes elossa?"
Luulen, että olen korvannut elämän paremmalla elämällä.
Joo, se näyttää toimivan.
Laitetaanpa...
- Sormet rakoon. - Niin. Siinä.
- Ainutlaatuista kiipeilyä. - Sormet raossa, kaveri.
Nyt pitää oikea jalka saada jonnekin.
Ei hyvää jalansijaa.
Ylhäältä saa kuitenkin hyvän otteen käsillä.
Nyt pitää saada vielä sormet pois raosta.
Tulehan sieltä. Okei.
Lihaskramppi jalassa.
Taivutan sitä. Kouristelu menee ohi. Pikkuruinen ulkonema.
Oikea jalkani jäi jumiin.
Jalka on juuttunut halkeamaan.
Kokeile jotain muuta.
Voi ei...
En saa vasenta jalkaa sinne. Ongelma.
Hetkinen. Jospa laitankin vasemman tuonne.
Vasen jalka on korkeammalla kuin ikinä.
En tiedä, saanko siihen mitään pitoa, mutta...
- Onko se jonkin päällä? - On.
- Toivottavasti se on vakaa. - Anna mennä.
Työnnä alaspäin... Kyllä! Kyllä!
- Kohta saat käsillä kunnon otteen. - Niin. Jalkani tosin lipesi.
- Kurota oikealla kädellä korkealle. - Vasen jalkani lipesi.
Kyllä! Kyllä! Nyt polvi sinne.
Niin sitä pitää. Hieman ylemmäs. Siinä.
Luoja! Tuntuu että saan sydänkohtauksen.
Yritä olla saamatta sitä.
Niin.
Olet melkein perillä.
Joo, irrota nyt.
Rauhallisesti.
En oikein tiedä. Näin suojaton paikka.
- Voi luoja. - Niin, huipulla ollaan!
Voi luoja. Jess!
Niin sitä pitää.
Se oli yksi elämäni intensiivisimmistä kokemuksista.
- Sinä teit sen. - Kiitos paljon, kamu.
Teit sen ilman... Teit sen vapaakiipeilynä.
Asian tajuaminen vie hetken.
Kukapa olisi uskonut sitä viisi vuotta sitten?
- Niin. Tunteet nousevat pintaan. - Sama täällä.
- Kiitos. - Ei, on ilo jakaa se.
Tämä on todella kaunis paikkakin.
Niin. Kyllä. Tässä on liian paljon sulateltavaa.
Eikä vain tämä, vaan koko juttu. "Miten minä seison täällä?"
- Hyvin tehty, Ed. - Kiitos.
- Sinulla on aihetta olla hyvin ylpeä. - Me teimme sen.
Melkoinen huippu. En voi uskoa, mitä juuri teimme.
Mitä tein. Helppoa Leolle.
Jokainen, joka auttoi minut siihen pisteeseen,
kirurgini, fysioterapeuttini, seisoivat huipulla katsellen sieltä.
Olen hyvin kiitollinen heille kaikille.
Oli onni tavata huippuväkeä, joka teki upeita juttuja.
Ja se kaikki tuntui huipentuvan siihen kauhistuttavaan hetkeen.
Uskon, että saa aivan uuden näkökulman,
kun on käynyt läpi mullistavan tapahtuman,
kun on melkein kuollut. Aistin sen hänestä.
Ja tiedättekö mitä? Se on tarttuvaa. Hän välittää sitä muillekin.
Se on muuttanut omaa näkökulmaani.
Uskon ehdottomasti, että voi muuttaa ajattelutapaansa -
ja elää onnellista, positiivista elämää.
Sanoisin olevani elävä todiste siitä.
Suurimman osan kärsimyksistämme jaamme itse itsellemme.
Luulen, että loppujen lopuksi kyse on kyvystä päästää irti.
Koska emme voi muuttaa sitä, mitä meille on tapahtunut.
Asian toistaminen mielessään yhä uudestaan -
ja menneisyydessä eläminen aiheuttaa vain lisää kipua ja tuskaa.
Jos voimme pysyä nykyhetkessä -
pelkäämättä liikaa tulevaa ja vain elää elämäämme -
kuin olisi lahja ylipäätään edes olla täällä,
se helpottaisi paljon kärsimystä.
Sinulla on kepit, et voi pitää kädestäni.
Yksi parhaimpia tapoja tehdä se on alkaa tehdä asioita toisillemme.
Ollaan vain ystävällisiä ja mukavia. Se ei maksa mitään.
Ja sen vaikutuksilla on suuri merkitys.
Tekstitys: PLINT Suomennos: Aila Hyyryläinen