Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Når jeg er på fjellet, tenker jeg ikke på noe annet.
Livet blir så enkelt, jeg får en pause. Det er ren lykke.
Og jeg føler meg fredfull og lykkelig i de øyeblikkene.
Jeg betyr ingenting på denne jorden. Den har vært her for alltid.
Og den vil bli her etter meg.
Jeg er kun et støvkorn som flyr rundt i universet i et millisekund.
Så vær glad og spre kjærlighet. Nyt det.
DE FRANSKE ALPENE
Føler du deg i god form, Ed?
Ja. Det interessante er at jeg i løpet av det siste året
har fått mye mer styrke i venstre bein.
Jeg kan bruke det mer.
Jeg er delvis lam i armer og bein. Rent teknisk har jeg spastisk hemiplegi,
en halvdel er annerledes enn den andre.
Jeg kan ikke løfte venstre bein.
Høyresiden føler ikke smerte eller temperatur.
Hånden fungerer ikke helt, den kan bare gripe.
Men det er nyttig når jeg skal knyte lisser og slikt.
Stor konsekvens. Du vet hva jeg mener med det, Ed?
Absolutt. Potensiell død.
Ja, klatrespråk for "ikke snuble nå, da dør du".
- Ser du hvor vi skal? - Å, herregud!
Hvordan kommer jeg meg opp dit?
- Vi finner ut av det. - Jøss.
Det er skikkelig fjellklatring.
Det som påvirker dagliglivet,
er blære- og tarmfunksjon. Det må håndteres regelmessig.
Når jeg må på toalettet, har jeg 90 sekunder på å finne et.
Men når jeg er ute, må jeg ha på meg en pose.
Ingen vet at det skjer.
De ser Ed halte og tenker: "Det er ille."
BRYLLUPET
Det er de underliggende problemene du ikke kan snakke om. De er usynlige.
"Måtte de verne om øyeblikkene fra deres egen fortid."
Jeg svetter ikke fra brystet og ned. Jeg besvimte nesten i mitt eget bryllup.
Jeg blir lett overopphetet.
Jeg må passe på at jeg kan kjøle meg ned.
Man må stille spørsmål ved Lois' investeringsstrategi.
Hun datet en profesjonell idrettsmann, og nå er hun gift med herr Sjangle.
- Jeg ville ikke hatt deg annerledes. - Men...
Men herr Sjangle elsker deg mer enn du noensinne vil ane.
Jeg er så stolt av å kalle deg min kone.
TRENING TIL VELDEDIGHETSKLATRING MONT BUET I FRANKRIKE
Det er lettere for meg å takle det fordi jeg ikke ser det. Du må se på det.
Så det går sikkert mer innpå deg.
Jeg tror ikke det er problemet. Jeg har bare lært
at knær ikke skal gå innover.
Det kan du si. Jeg har ikke noe valg.
Ja, jeg vet det. Hvorfor blir du så uggen?
Unnskyld.
Jeg prøver å snakke med deg om det.
Skuldrene verker hver dag,
det har ingenting med ryggmargsskaden å gjøre.
Det siste jeg ønsker, er å være helt uforberedt.
Hvis jeg ikke er sterk nok, svikter jeg de andre.
Dette er tøffere enn det burde være, så jeg må gjøre det og komme i form.
Jeg kommer meg ikke opp Mont Buet på denne måten.
FEM DAGER FØR KLATRETUREN
Alle har sine egne fjell å bestige.
Av og til står du ved bunnen og ser opp på noe som virker umulig...
Ikke gi opp... Bare fortsett.
Alt faller på plass når du ser utsikten fra toppen.
Du er utrolig inspirerende :)
Intet fjell er høyt nok Ingen dal er lav nok
Vi har blitt gale.
Ingen elv er bred nok
Til å hindre meg i å komme Til toppen av Buet
Beklager. Jeg kom akkurat på at vi må gå ned igjen.
Lenge trodde jeg ikke at jeg kunne komme til steder som dette igjen.
Husk å fokusere på alt som er positivt i livet, på alt dere allerede har.
Ikke på det du ikke har.
Det er så lett å fokusere på det negative, på hva andre mennesker gjør og har.
Da glemmer du hvor bra du har det.
Dette har vært en utrolig positiv opplevelse.
Jeg håper alle andre også får noe bra ut av det.
- Hundre prosent. - Glad i dere, folkens.
Lyn trente nummer åtte i London Welsh.
Ed Jackson. Spilte i Wasps.
Et produkt av Bath Academy. Sterk bakgrunn.
En utmerket ballbærer. Kommer seg over gain line og har gode lederevner.
Jeg var så heldig å få spille rugby profesjonelt i ti år.
Det var en drøm for en gutt fra rugbyglade West Country.
Han har tilført kvalitet.
Det blir gøy å se hva han gjør i kveld etter kåringen som banens beste sist uke.
Jeg spilte i den walisiske ligaen.
Det var alt jeg hadde drømt om.
Du lever av å drive med idrett sammen med venner.
Jeg var nok på høydepunktet av karrieren.
Dommeren ser på det. Ed Jackson mener den er hans.
Jeg spilte for Dragons i Wales og hadde signert en ny toårskontrakt.
Han fikk poengene. Dragons er tilbake i kampen.
Jeg elsket det, elsket livet i Cardiff. Jeg trodde det aldri ville ta slutt.
Nysignerte Ed Jackson briljerte på banen i dag.
- Nydelig debutspill, Ed. Bra jobbet. - Takk.
Jeg var 27 år. Det var den første virkelig varme dagen det året.
Vi dro til noen venner av mine foreldre for å låne bassenget deres.
Jeg tok av meg T-skjorten, snudde meg og gikk mot bassengkanten.
Jeg smilte til en venn i motsatt ende og stupte uti.
Det jeg trodde var en dybde på 2 meter, var en dybde på 0,9 meter.
Tyngden til en rugbyspiller på 115 kilo traff hodet mitt.
Og da jeg forsøkte å reise meg, forsto jeg at noe var galt.
Jeg kunne ikke røre meg. Jeg lå under vann og stirret mot overflaten.
Så grep en arm tak i meg.
Heldigvis var min far og en venn i bassenget.
De dro meg opp.
Jeg slo hodet mitt så hardt at nakken brakk.
Skiven mellom de to virvlene eksploderte.
Biter av skiven ble presset inn i ryggmargen.
Jeg ble fullstendig lammet fra skuldrene og ned.
Min far er en pensjonert lege. Han visste jeg måtte ligge stille.
FAR
Jeg instruerte alle og måtte glemme at det var min sønn som lå der.
Alt jeg tenkte, var at jeg var den eneste med medisinsk bakgrunn der.
Ambulansen kom. De skjøv båren under meg i vannet.
Så løftet de meg opp og bar meg til ambulansen.
Det største hellet i uhellet var at Edward ble liggende i bassenget.
Nakken beveget seg ikke etter traumet.
Resten av dagen er uklar for meg.
Plutselig var det fullt av leger rundt meg.
Folk tok notater og snakket stille med hverandre.
Da sank det inn.
Jeg kan huske at Lois kom.
Hun var i Cardiff da det skjedde.
Eds stemor ringte meg.
Jeg hadde nettopp spilt en nettballkamp i Wales.
Hun sa: "Det går bra, men du må komme deg til sykehuset."
Jeg tenkte: "Den idioten. Han fikk nok en skramme, men det går bra."
Da jeg møtte blikket hans, skjønte jeg at det ikke var bra.
Han så veldig redd ut og skalv. Det føltes som om jeg var i en film.
Jeg husker bare at jeg sa unnskyld.
Jeg visste ikke hvorfor jeg sa det, eller jeg visste det nok innerst inne.
Men...
Ja, det var veldig skremmende.
Ja.
Unnskyld.
Jeg tror ikke jeg har gått gjennom det i detalj før...
Jeg har fortalt historien før, men det har aldri gått så inn på meg emosjonelt.
Jeg husker at jeg hadde en sterk skyldfølelse.
Jeg tenkte: "Hvordan kunne jeg gjøre det?"
Det var så utrolig teit.
De sendte meg til Southmead i Bristol, et nevrologisk sykehus.
De visste jeg trengte en hasteoperasjon.
Jeg ville ta en liten lur.
De sa: "Nei, hold deg våken."
Først senere fikk vi vite at reisen tok lang tid fordi hjertet hans stanset.
De måtte gi ham adrenalin for å holde hjertet i gang.
Jeg forsto det da jeg så hans far. Han er så utrolig sterk og gråter aldri.
Han var så utrolig stille.
Heldigvis var Neil Barua, en av landets ledende nevrokirurger,
på vakt den lørdagskvelden.
Det siste jeg husker han sa, var at jeg kanskje ikke ville våkne fra operasjonen.
MOR
Regelen var at vi ikke forstyrret hverandre under ferier.
Intet nytt var godt nytt.
Og så ringte Lois og sa: "Det er Ed."
Og så våknet jeg etter operasjonen.
Der var fullt av maskiner som pep og slanger fra kroppen min.
Jeg tenkte: "For et mareritt. De har fikset meg. Dette går bra."
Men så forsøkte jeg å bevege hver av føttene. Ingenting skjedde.
"Ok, men jeg kan bevege armene."
Ingenting skjedde. Jeg var redusert til et hode på en pute.
Jeg gikk inn for å besøke ham.
Hardt.
Jeg måtte manne meg opp hver gang. Jeg gikk ut igjen og tenkte...
Venner kom innom. Jeg husker spesielt Souto.
Jeg var der da Souto kom inn og falt om.
Og du kunne se hvordan Ed reagerte. Etter det tok jeg et bilde.
Jeg viste dem hva som ventet. "Se på bildet, ikke fall sammen."
For de fleste av dem er bløthjertet, det er de virkelig.
Vel, de falt sammen på venterommet i stedet, og så var det greit.
Jeg ba dem gå inn til ham med et smil-
og behandle ham som om han bare har skadet seg litt.
Og det fungerte.
Jeg gikk inn for å få alle til å føle seg ok.
Det ble en veldig god distraksjon for meg gjennom dagen.
Det å spille tapper var viktig for meg selv.
Du tar det til deg.
Men på natten var det helt forferdelig. Jeg var langt nede mentalt.
Det var mye frykt knyttet til om jeg kunne gå igjen.
Kunne jeg jobbe? Måtte jeg selge huset for å dekke rehabilitering?
Alt kverner i hodet når der ikke er noen som kan distrahere deg.
Jeg tenkte ofte at jeg ville dø.
Jeg tenkte på hva det betød for alle andre, særlig for Lois.
Jeg ville ikke at hun skulle leve med en som ikke kunne klare seg selv.
Heldigvis kunne jeg ikke å røre meg nok til å klare å gjøre slutt på det.
Jeg måtte holde ut med situasjonen.
Han forsøkte å få meg til å forlate ham.
"Jeg er så lei for det. Du fortjener ikke et sånt liv."
Vi hadde planlagt fremtiden, hvor vi ville dra og hva vi ville gjøre.
Og vi hadde alltid planlagt fysisk aktive ting.
Så den muligheten ville kanskje bli tatt fra oss.
Da jeg sa han skulle holde kjeft, at jeg ikke kom til å forlate ham,
da var den diskusjonen over.
Jeg slet mest når jeg var alene,
som på kjøreturen til eller fra sykehuset.
Det var da jeg brøt sammen.
Jeg ville ikke gjøre det foran Ed.
Vendepunktet kom da kirurgen på dag ni
sa jeg falt under kategori ASIA A1.
Det er den alvorligste ryggmargsskaden, man kan trolig aldri gå igjen.
Jeg husker at jeg så ned mot sengeenden og så på Lois.
Hun brøt ut i gråt. Mamma satt der, og hun gråt også.
Da forsto jeg at det ikke handlet om meg.
Uten Lois og min mor,
uten folk som dem som jeg kunne bli bedre for,
hadde jeg ikke funnet motivasjonen.
Jeg så det hos utrolig mange andre. Enkelte fikk ingen besøk.
De våknet og ville bare ta medisiner for å glemme alt.
Det motiverte meg til å bruke hvert minutt på å forsøke å bevege noe.
Herregud, Ed beveger seg så mye.
Jeg husker... "Tåen min beveger seg!
Jeg må holde den i bevegelse, det må ikke ta slutt."
Jeg fokuserte hardt på det. Når folk kom inn, sa jeg: "Se!"
Jeg lå flatt på ryggen og stirret i taket. "Se på tåen min!"
Det viste at det var en forbindelse forbi skaden, så alt måtte revurderes.
Da han begynte å bevege tåen,
sa han at han ville gå igjen. Og jeg svarte: "Ja, det skal du."
BESTEVENN
Hold Soutos hånd.
Den er friskere enn min, kamerat. Min er helt lilla.
- Alt er som før. - Fy faen.
SALISBURY SYKEHUS 3 MÅNEDER SENERE
Da han ble utskrevet, kunne vi begynne å se fremover.
Det var da det harde arbeidet begynte.
"Når kan vi begynne?" Han kunne allerede bevege bein og armer.
En, to, tre og press!
Da vi traff fysioterapeuten Pete i Bath, sa han til meg at Ed ville gå igjen.
Jeg bare: "Greit, kom igjen."
Kom igjen. Om og om igjen. Trekk beinet.
Ed var helt eksepsjonell.
NEVROLOGISK FYSIOTERAPEUT
Alle pasienter er eksepsjonelle på sin måte.
Trekk det tilbake. Bra.
Men Ed hadde en bakgrunn fra idretten.
Han hadde en sterk drivkraft,
og han forsto fordelene ved å trene.
Bra. Ta ti stykker.
Pete Bishop-Ponte, som jeg syns er utrolig dyktig...
Han har stor tro på intensiv fysioterapi
i en tidlig fase av rehabiliteringen etter en ryggmargsskade.
- Der, ja. Bra. - Det er veldig bra, Ed.
Bra.
Han var en ung mann som bare trengte at noen kastet ut en livline til ham.
Han trengte å høre noe positivt. Han trengte at noen sa
at han rent faktisk kunne jobbe og trene seg ut av det.
...to, tre, opp. Flink.
Han var sterkt motivert.
FYSIOTERAPEUT
Vi har et stort treningssenter,
og han og Lois var der til alle døgnets tider.
Hun var helt fantastisk. Hun var i realiteten fysioterapeuten hans.
Den emosjonelle biten er veldig viktig.
Det å ha gode venner...
FAR BESTEVENN
...som kommer og kødder.
og en kjærlig partner, kone eller kjæreste.
Og at du har folk rundt deg som motiverer deg til å stå på.
Det er helt uvurderlig.
Fire måneder senere, i august...
NEVROKIRURG
Ed og Lois hadde en ny time på klinikken, og da gikk han inn.
Han ville ha et bilde av oss til bloggen sin.
Det var pinlig, for jeg er bare 175 cm høy.
Det ble vitset mye om hvorfor han sto ved siden av en skolegutt.
Neil, jeg har ikke fått sagt det før, takk for at du valgte å operere så raskt.
Takk for at du er så dyktig i jobben din, og takk for at du ga meg en sjanse.
På intensiven for fire måneder siden lovet jeg meg selv
at jeg skulle gå igjen. Og nå, takket være fantastisk hjelp,
hardt arbeid og masse flaks kan jeg overholde det løftet.
Det var et stort vendepunkt for ham da han startet bloggen på Instagram.
Han fikk så mange tilbakemeldinger om at han hadde hjulpet folk.
Og det å hjelpe alle de menneskene ga ham så mye tilbake.
Dag 3: Du tror aldri noe slikt vil skje deg...
Postene dine og fremgangen din har hjulpet meg. Takk for inspirasjonen.
Det var sterkt. Jeg så at det kom noe godt ut av det, at ikke alt var negativt.
Etter ni måneder hadde jeg flyttet hjem.
Det var vanskelig. Det var vanskelig å stå ved all treningen.
Jeg bodde hos foreldrene mine.
På sykehuset lever du i en boble. Nå var jeg hjemme.
Det ble veldig tydelig hvilke ting jeg ikke kunne gjøre lenger.
Det å se ham gå opp trappen var utrolig vondt.
Særlig hvis han bare gikk rundt i boxeren.
Han er alltid full av skader og sår.
Han blir full av blåmerker etter fallene, og det ser man ikke ellers.
Livet vårt ble snudd på hodet.
Vi måtte lære å få rullestolen rundt i huset.
Han måtte lære om blære- og tarmkontroll, om seksuell funksjon.
Vi sto overfor veldig mange nye situasjoner,
og vi ante ikke hvordan vi skulle håndtere dem.
Jeg følte meg isolert og alene i mitt eget hode.
Jeg så ham i øynene og elsket ham så høyt, men noe var galt.
Han var så forandret.
Kroppen hans, bevegelsene hans, alt var forandret.
Lukten hans hadde forandret seg.
Av og til følte jeg at jeg var utro mot Ed,
jeg trakk meg unna når vi kysset fordi han luktet annerledes.
Men han hadde gjennomgått så mye,
derfor sa jeg ingenting om hva jeg tenkte i lang tid.
Så oppsøkte jeg hjelp.
Ikke vær for sikker.
Jeg fikk seksualterapi, og så tok jeg den samtalen med Ed.
Det er nok den mest brutale samtalen jeg har hatt i mitt liv.
Jeg var usikker på meg selv på det tidspunktet.
Jeg hadde endret meg så mye fysisk,
og en stor del av identiteten min hadde vært knyttet til fysikken min.
Jeg var en mann og en rugbyspiller og alt som følger med det.
Det var fra den vinklingen vi diskuterte alt, også Lois' problemer.
Det åpnet opp samtalen.
Det handlet om mer enn hva som foregikk på soverommet.
Når et par går gjennom noe slikt, vil det enten knuse dem eller styrke dem.
Du ser ofte et av de resultatene.
Man forstår at det kan ødelegge et forhold.
Det gjorde det nesten for oss.
Det forsterket ikke problemer vi allerede hadde.
Det er bare det at du ikke vil...
Man beveger seg i hver sin retning.
Men hvis man klarer å holde sammen gjennom noe slik,
slik mange par gjør, så styrker det forholdet.
Det blir slik at man ikke kan forestille seg et liv uten partneren,
for ditt nye liv har kun vært med partneren.
Det er på en måte som å ha vært gift siden fødselen.
- Det er litt merkelig. - Det var litt sært.
Vi forsto at god kommunikasjon var avgjørende,
så vi kunne være åpne og ærlige med hverandre.
Man kan ikke gå videre og fronte problemene som kommer
med mindre man samarbeider og er ærlige med hverandre.
- Er du enig? - Ja, helt enig.
Det er derfor jeg har spesialisert meg innen parterapi.
Jeg vil dele erfaringene med andre.
Det var nok et vendepunkt på veien.
Jeg var så opptatt av å trene meg opp.
Jeg ville finne et formål med livet og leve videre.
Jeg fikk en liten nedtur på det tidspunktet.
Jeg visste jeg trengte noe, en utfordring som kunne motivere meg.
Jeg ville formidle til sykehusinnlagte som hadde fått høre de ikke kan gjøre noe
at det ikke trengte å være slik.
Jeg sa til fysioterapeutene at jeg ville bestige Snowdon på ettårsmarkeringen.
De ble paffe. "Hva? Etter tolv måneder?"
"Hva med 24 måneder? Det kan vi kanskje prøve på."
Men jeg visste at selv om jeg ikke kom meg opp,
så ville folk se meg på føttene.
Og det ville være meldingen noen trengte for ikke å gi opp håpet.
Dette er planen.
1. april (første påskedag) skal jeg forsøke å bestige Snowdon...
1. Jeg vil utfordre meg selv...
2. Datoen sammenfaller med årsdagen for ulykken...
3. Jeg vil gi noe tilbake.
Jeg vil gjerne invitere andre som har lyst til å bli med...
Men vær advart, vi vet ikke om det lar seg gjøre.
Du er fantastisk!
Jeg inviterte andre og tenkte at noen få ville dukke opp.
Det sto 70 personer på startstreken som jeg ikke kjente.
Min første reaksjon var: "Skitt, nå må jeg komme meg opp."
2018 VELDEDIGHETSTUR
Snowdon-turen var helt utrolig.
Jeg var selvsagt der for å støtte ham hele veien.
Jeg følte meg litt avskåret fra ham.
Det var så mange rundt ham som var redd han skulle falle.
Til slutt sa han: "La oss gå den siste biten sammen."
Kom igjen, Ed!
- Bra jobbet. - Ja!
Noe av det tyngste jeg har gjort, men jeg kom meg opp.
Jeg følte jeg hadde oppnådd noe for første gang etter ulykken.
Der var så mange som heiet meg frem,
men de dro også nytte av ferden min.
Jeg husker jeg så utover og lurte på hvordan livet ville bli.
Jeg visste det ikke ville bli et konvensjonelt liv.
JAGGU KLARTE HAN DET
Jeg har begynt å skrive om regelboken i mitt eget hode.
For andre også. Reglene for hva som er mulig,
for hva du er i stand til. Det vet du ikke før du forsøker.
KATMANDU
VELKOMMEN TIL NEPAL
Endelig er vi i Himalaya. Jeg har alltid ønsket å dra hit.
Og som du kan se, det er fantastisk.
Bak oss har vi Annapurna. 8000 meter, et av verdens høyeste fjell.
Og det er sant det som de sier.
Når du kommer nær dem, er det umulig å beskrive...
Man kan ikke beskrive dem.
Jeg satt på et sted som het Ghandruk og så opp på det 8000 meter høye fjellet.
Jeg har aldri følt meg så liten i hele mitt liv.
Hjernen klarte nesten ikke å fatte størrelsen på det jeg hadde foran meg.
Jeg følt meg helt ubetydelig.
Det var en utrolig befriende følelse.
Studenter kan si: "Jeg tok et friår og fant meg selv."
Det skjedde faktisk med meg.
Det føltes teit å fortelle det til noen, jeg og Lois holdt det for oss selv.
Det var da vi bestemte oss for å bruke livet på å hjelpe folk.
"La oss bare droppe alt og starte en veldedighet."
Vi opprettet et fond for å ta med folk med psykiske og fysiske traumer på tur.
Grunnen til at jeg har blitt så sterk er støtteapparatet rundt meg.
Jeg ville gi det videre til andre mennesker.
Folk kan dele erfaringer og traumer og vite at de ikke er alene.
GRUNNLAGT 2019
LIVET ER GODT
Husker du ikke hvor du var, verdsetter du ikke hvor langt du har nådd
Jeg har rullestolen ved skrivebordet.
1. Fordi hver gang jeg reiser meg, husker jeg at ingenting er for gitt.
2. Jeg liker å steile på bakhjulene.
Nyt de enkle tingene i livet.
God helg!
Fine greier, kamerat. Steiling lyder gøy det også.
M2M VELDEDIGHETSTUR CORNWALL 11 DAGER 196 KILOMETER
Jeg så Ed forvandle seg fra en frustrert rugbyspiller
med en ryggmargsskade til en mann som var mye mer åndelig
og oppmerksom på menneskene og miljøet rundt seg.
- Føler du at du har det bedre nå? - Ja.
Slik er livet. Om det ikke hadde skjedd, ville vi fortsatt hatt opp- og nedturer.
- Noen ganger blir det blåst opp. - Ja, nettopp.
Benny?
Ben er en av dem som får nyte godt av fondet.
Han var fallskjermjeger, og en dag åpnet ikke fallskjermen seg.
Jeg vervet meg til 7. jegerregiment, Royal Horse Artillery.
Jeg tror det var...
M2M-STØTTEMOTTAKER
...mitt 15. hopp som fallskjermjeger.
Men jeg hadde tatt rundt 65 hopp før som sivilist.
Jeg kan huske at jeg var på flyet.
Jeg var tredje mann ut døren.
Jeg kan huske at jeg hoppet. Jeg husker at jeg så opp.
Jeg så det jeg trodde var en fullt åpnet fallskjerm.
Da jeg så ned for å orientere meg, traff jeg bakken.
Og da jeg våknet...
Jeg lå der og tenkte: "Det var mye hardere enn jeg husket."
Jeg tenkte: "Jeg må få igjen pusten."
"Jeg har et hopp til, jeg må ikke dumme meg ut foran gutta."
"Jeg må komme meg opp." Jeg tok av meg hjelmen.
Men da jeg ville reise meg, skjøt smertene gjennom kroppen.
Og så holdt noen hodet mitt.
Det var en lege. Og så ropte han: "Han lever."
Jeg traff bakken i en fart på 120 km/t.
Det var ren uflaks.
Jeg har ingen følelse i høyre bein. Jeg har hukommelsestap, store ryggsmerter.
Jeg er avhengig av medisiner.
Noen filmet hoppet mitt den dagen.
Jeg så det om og om igjen og tenkte: "Hva gjorde jeg galt?"
Jeg kunne ikke ha forhindret det, men jeg studerte opptaket i rundt et år.
Jeg fikk diagnosen PTSD. Jeg sov ikke og så på videoen om og om igjen.
Jeg følte at jeg hadde feilet.
Gjennom hele livet har jeg følt at jeg har feilet i så mye.
Det å treffe Ed var et vendepunkt
for Bens mentale og emosjonelle tilfriskning.
Ed klarer...
BENS PARTNER
...å få i gang dype samtaler.
Ben har ikke vært komfortabel med det før, han har vært så sårbar.
Han kan det med meg, men det er fint for ham og kunne ha det med en annen.
Det sies at pendelen alltid svinger.
Dere vil komme dere gjennom det, og dere vil få noe positivt ut av det.
Man må ha troen. Når noe er negativt, kan man gjøre noe med det.
Man må alltid ha troen på at det vil snu seg til noe positivt.
Noen andre som vil si noe?
Denne turen med så mange ulike mennesker har vært utrolig meningsfylt.
- Vi har knyttet sterke bånd. - Enten dere liker det eller ei.
Jeg havnet i en ulykke i 2016.
M2M-STØTTEMOTTAKER
En busskrasj i Frankrike.
Jeg slet tungt etter det, jeg utviklet PTSD og angst.
Ed er virkelig flink til å omstille seg og finne glede i livet.
Kule mennesker er folk som omfavner den de er.
Enten du liker dataspillet Dry Stone Wall eller Warhammer,
så vit hvem du er, og ikke vær flau over det.
Omfavn det. Dere klarer mye mer enn dere tror.
Vi lar oss bli satt i bås av samfunnet, venner og oss selv.
Hvis vi går ut av komfortsonen, kan vi ha det gøy og vokse.
Det er fint å omgås folk som godtar deg som du er.
Det spiller ingen rolle om du ser rar ut...
M2M-STØTTEMOTTAKER
...bruker leggskinne eller sjangler litt.
I mange av elementene rundt det å få en skade, er du veldig ensom.
Det er mange ting du blir nødt til å gjøre alene.
Så med tanke på det, elsker jeg dette. Det er veldig viktig.
Har du svømt ennå?
Ja, jeg tok den første svømmeturen da jeg gjorde i buksa.
Da måtte jeg svømme. Det var i Penzance Harbor.
Jeg har fått tilbake gnisten.
De har gitt meg den tilbake.
- Skal vi ta en rask øl? - Ja, absolutt, for å feire.
Kult! Øl!
Som mottaker av støtte fra fondet, får jeg to-tre år med veiledning av Lois.
Det er noe av det beste som har skjedd meg.
Gjennom rehabiliteringen har folk fortalt hva jeg må gjøre og hva jeg føler.
Lois snakket med meg og fikk svarene fra meg.
Det var første gang. Så ja, det var virkelig til stor hjelp.
Jeg må klype meg i armen. Ed og jeg har skapt dette, og det funker.
Og det aller beste er at det bare er begynnelsen.
Så ja, det er veldig gøy.
HJEMMEVIDEO AUGUST 2022
- Skal jeg legge foten din ned? - Nei, nei. Jeg må finne en bedre stilling.
Hverdagslivet er ikke enkelt med en ryggmargsskade.
Jeg kan ikke gjøre alle tingene jeg gjorde før.
Jeg kan aldri spille rugby eller løpe med ungene mine.
Jeg kan ikke gå ut uten kateterpose. Jeg kan ikke bruke venstre hånd.
- Ok, la meg legge en pute der. - Vent, jeg prøver å rulle meg på ryggen.
- Sikker? - Ja.
Jeg ville ha trodd at bare én av de tingene ville ha knust meg.
Nei. Faen!
Men det er faktisk dette med perspektiv som er det viktigste.
Det å hjelpe andre hjelper meg.
Det er en snarvei til å føle seg bedre. Mennesker er skrudd sammen slik.
Ed ringte og sa han ville jeg skulle bli med ham til Nepal.
Jeg husker at jeg brøt ut i gråt. Jeg ble så glad.
Jeg trengte en ny utfordring eller et mål.
Jeg hadde ingenting, jeg følte at jeg ikke var på vei noe sted.
Det var ingen tur i regi av fondet.
Det var en utfordring for meg selv for å prøve å nå en ny høyde.
Men da jeg ble kjent med Ben, forsto jeg at hans prosess var veldig lik min.
Han var fallskjermjeger, han er godt trent.
Jeg håper han kan sortere tingene, finne en mening med livet
og leve slik han ønsker.
Kroppen min har begrenset holdbarhet.
Kanskje det tar slutt når jeg er 40, men jeg er livredd for å stagnere.
KATMANDU, NEPAL
Katmandu er Katmandu. Du blir slått av en helt annen kultur.
Det er fantastisk. Lydene og luktene.
Vi endevendte SoMe etter en videograf,
og Beetle var veldig entusiastisk.
Det endte med at han reiste sammen med oss.
Arron er stor og sterk. Han er i god form og har erfaring fra Nepal.
God Holi-feiring!
Han driver også med pusteøvelser og qigong.
Han er en god venn og en god støttespiller for fondet.
Før jeg dro sa Evie at hun hadde noe å fortelle meg.
Jeg trodde det var dårlig nytt, men så sa hun at hun var gravid.
I de tre ukene tenkte jeg bare på navn.
PÅ VEI TIL BASELEIREN
Vi satte kursen mot fjellene. Jeg tenkte: "Ja, nå skal vi gjøre det."
Det er så vakkert her.
Og så var vi ute i villmarken. Det føltes litt skummelt.
Det er ikke noe vi opplever så ofte i den vestlige verden.
Jeg kunne ikke prate med Lois på en stund, og det ville bli vanskelig.
Vi satte kursen opp en dal. Det var den første vanskelige dagen.
Å være den første med min type skade over 7000 meter, er helt utrolig.
Men det at jeg kan gjøre det sammen med Ben, føles enda sterkere.
Der har vi det.
Himlung Himal.
Himlung dukket opp i all sin prakt foran oss.
Du får en overveldende følelse av isolasjon, på en vakker måte.
BASELEIREN 4900 M
Velkommen til baseleiren, gutter!
FJELLGUIDE
Velkommen til baseleiren.
Det å være uten mobilsignal
er noe av det beste jeg har opplevd.
Om du trengte det, kunne du være alene i ditt eget hode. Det hjalp meg enormt.
Når du er på slike steder uten distraksjoner,
innser du hvor liten og ubetydelig du er i verden.
Det er en utrolig befriende følelse. Ingenting spiller egentlig noen rolle.
Ikke på den måten du tror, særlig ikke deg selv.
Det er det som er det mest gripende ved å være på høyfjellet.
Det endrer meg, ikke fysisk, men mentalt.
Det gir meg en mye større klarhet.
Jeg er på en liten formiddagstur med Benny.
Luften er så tynn her oppe.
Det må være på rundt... Vi er på godt over 5000 meter her oppe.
Bare se på dette. Det er helt vilt. Der har vi Himlung i bakgrunnen.
Leir én er der oppe.
Baseleiren, leir én og leir to, en tredagerstur.
Vi skal gå fra 4900 meter til 7126 meter. Nydelig.
Har jeg bestemt meg for noe, må jeg fullføre det før jeg kan gå videre.
Da jeg kom til Nepal, var det utelukket å snu.
- Er du gira, Benny? - Ja, jeg gleder meg veldig.
Etter ulykken begynte jeg å tenke på selvmord.
Jeg lukket øynene da jeg kjørte bil. Jeg nådde bunn, tenkte at jeg var ferdig.
Om det ikke var for familien og venner, hadde det endt helt annerledes.
I skoleårene ble jeg mobbet.
Folk sa alltid til meg at jeg ikke kunne gjøre noe.
Og etter ulykken har folk igjen begynt å si at jeg ikke kan gjøre ting.
Jeg vil vise at de tar feil.
Frem til jeg dro på denne reisen har folk satt opp barrierer og murer.
"Du kan ikke gjøre det. Du kommer til å skade deg mer."
Men hvorfor ikke? Hvis jeg kan, så kan jeg gjøre det nå.
Hvem vet, senere i livet får jeg kanskje ikke sjansen.
Jeg vil vise folk at de tar feil, jeg elsker å gjøre det.
Og jeg vil vise andre at de også kan klare det.
PÅ VEI TIL LEIR ÉN
Vi måtte krysse en isbre som var dekket av steinblokker.
Og siden ingen hadde vært der på to år, hadde alt flyttet på seg.
Alt var løst.
Og et terreng dekket av steinblokker er et mareritt når du er ustabil.
For Ben også.
- Tar du den, kamerat? - Raske skritt.
Ja da.
Du måtte være utrolig konsentrert.
Handikappene, våre fysiske begrensninger, blir tydeligere.
Ok, ok. Nei, stopp. Det går bra.
Jeg ble mer oppmerksom på guidene også.
De tenkte nok: "Disse ti meterne blir umulig. De kan bare glemme toppen."
Du begynte å merke effekten av høyden på pusten din.
Etter tre skritt er du andpusten.
Det ble mye gåing i stillhet.
Jeg tenkte at jeg måtte stenge all negativitet ute.
Len deg ned mot staven.
Jeg har ingen følelse i høyrebeinet, så jeg må se på bakken hele tiden.
- Alt bra? - Det var hardt.
Dette er latterlig.
Han har snakket mye om toppen.
Han vil vise folk at de tar feil.
Men vi er på fjellet. Det spiller ingen rolle hvem du er.
Om hun ikke lar oss komme til toppen, så kommer vi oss ikke dit.
Jeg bekymrer meg for hvordan han vil takle det om vi ikke når toppen.
Han presser seg selv så hardt.
Han sier at det går greit når det åpenbart ikke gjør det.
Han kjemper mot frustrasjonen over ikke å være den han var før.
Og det er hardt å gi slipp på den personen.
Hva tenker du om terrenget, Ben?
Er det godt nok svar på spørsmålet?
Det er veldig vanskelig.
FJELLGUIDE
Det har vært en forferdelig dag, vil jeg si.
Det er veldig risikabelt, så det er skummelt for alle.
Det er nok den mest mentalt utfordrende dagen i mitt liv.
LEIR ÉN 5450 M
Fra leir én kan man se ned på isbreen.
Det var et helt fantastisk sted å slå leir.
Det oppsto et nært vennskap mellom oss.
Særlig med guidene og teamet fra Nepal.
Vi sto opp tidlig, og så startet vi ferden mot leir to.
Med isbrodder føltes det mer virkelig. Og så la vi i vei mot bresprekkene.
- Tilbake. - Tilbake.
Jeg sto på kanten av en sprekk vel vitende om at jeg kunne falle ned i en.
- Nå steger jeg over med høyrebeinet. Klar? - Ja.
En...
Bra! Bra!
Jeg kom meg så vidt over.
Og det skjedde etter bare fem minutter på breen.
Det var et tegn på hva som ventet.
Det var mye hardere for Ben enn for oss andre.
Han presset seg selv hardere og hardere.
Jeg var bekymret for ham.
Vi kan få høydesyke, så la oss sette ned farten.
Velg et tempo du er komfortabel med. Vi tar mer enn gjerne en pause. Tro meg.
Beinet mitt ville plutselig ikke fungere mer.
Jeg var sint på meg selv fordi beinet ikke fungerte.
Det begynte å irritere meg.
Ingenting.
Du klarer det. Kom igjen.
Kom igjen. Skjerp deg.
Jeg er som en skilpadde.
Går det bra?
Jeg var også helt utslitt.
Vi sank til knes i snøen og måtte ta ett skritt av gangen.
Og i den høyden får du nesten ikke noe oksygen.
Se her, du synker ned for hvert skritt.
Vi må dra om sju timer
for å klatre opp dit.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle klare å stå opp klokken ti for å gå videre.
Det er utrolig tungt.
Akkurat hva jeg trenger, en Jacko-klem.
En Jacko-klem. Bra jobba, kamerat.
De nepalske guidene gikk oppå skaren.
Jeg sank ned for hvert skritt, og jeg har ingen hoftemuskler å løfte beina med.
Jeg bannet en del over beina mine.
- Jeg brøt sammen. - Jeg også, så ikke tenk på det.
- Natta. - God natt.
Hei, Eddie.
Jeg ville bare ønske deg lykke til med å bestige Himlung.
Barry og jeg tror du vil komme deg til toppen.
Men det gjør ingenting om du ikke kommer deg til toppen.
Jeg er så ufattelig stolt av at du er ektemannen min.
Jeg gleder meg til fremtiden sammen med deg.
Jeg gleder meg til du er nede igjen og tilbake i armene mine.
Jeg elsker deg.
Hei, elskling. Jeg håper du har det bra og er trygg og varm.
Jeg vet at besluttsomheten din, eller staheten,
og styrken og utholdenheten er en del av deg.
Det er en del av det jeg elsker ved deg.
Jeg vet at det vil få deg opp fjellet.
Men jeg vil du skal huske at du har så mange andre sterke sider.
Uansett hva som skjer, så har du utrettet noe helt fantastisk.
Jeg elsker deg, og jeg savner deg.
Jeg gleder meg til å se deg når du kommer tilbake.
LEIR TO 6050 M
Jeg er helt utslitt. Vi har bare litt over tusen meter igjen.
Jeg aner ikke hvordan det vil gå. Ben er helt rå.
Han sliter også, men jeg er utrolig stolt av ham.
- Sjef. - Takk, Khajou.
Vi gikk ut av teltene og fikk se en vakker natthimmel opplyst av stjerner.
FORSØK PÅ TOPPUNKTET KL. 23
Vi krysset bresprekkene...
ARRONS STEMME
...i nattekulden.
Da er isen mer stabil og enklere for Ed å gå på.
Jeg sto opp og spydde ned hele teltet.
Beetle kom ut og sa: "Ben er dårlig."
Han hadde hatt høydesyke gjennom natten.
Raveen blir med ham ned til baseleiren.
- Jeg tror det er best å gå helt ned. - Ja.
Hvis du fortsetter når du er syk, risikerer du livet.
Den stemmen som sier jeg er mislykket, kom tilbake.
Men jeg hadde forberedt meg på det i forkant.
Jeg har ingen kontroll over høydesyke og vær.
Om været forhindret oss, var det utenfor min kontroll.
Jeg sa: "Du nådde 6000 meter.
Vi er de første med ryggmargsskade som gjør det.
Før denne turen hadde du ikke klatret noe høyere enn Ben Nevis.
Det er egentlig latterlig at du er her. Du bør være stolt."
Og han så på meg og sa: "Det går helt fint."
Og jeg kunne se på ham at han taklet det. Jeg ble så utrolig lettet.
Vi ses om et par dager.
Ed har nådd høyest, jeg nest høyest. Jeg har oppnådd det jeg ønsket.
Jeg har vist de som sa det var umulig, at de tok feil.
I stedet for å fokusere på det han ikke kunne,
fokuserte han på det han kan.
Og jeg kunne gå ut i natten med et stort smil om munnen.
Skitt.
- Skal jeg dra den også? - Nei, det bør gå.
Etter to timer falt jeg ned i en bresprekk.
Jeg kom meg opp bare for å falle ned i en til.
Er hele greia en eneste bresprekk?
Da forsto jeg at vi var omringet av dem, at vi gikk på toppen av dem.
Jeg vet ikke.
Jeg sitter fast. Jeg får ikke opp beinet.
6 TIMER SENERE PÅ VEI MOT 7000 METER
Seks timer ut i forsøket på å nå toppen var solen på vei opp.
Vi begynte på den bratte stigningen.
Det føltes ikke som at vi nærmet oss toppen.
Jeg spurte guiden hvor høyt vi var.
Han sa at vi var på rundt 6800 meter.
Jeg var høyere enn jeg noen gang hadde vært før.
Ok, nå har vi snart vært ute i ni timer.
Man kan trygt si at det er det hardeste noen av oss noen gang har gjort.
Det gjenstår bare 300 meter før jeg er på toppen.
Men det kan ta fire-fem timer. Jeg visste at Arron ikke ville snu.
Så jeg visste jeg hadde ansvaret for ham også.
10 TIMERS KLATRING 6758 M
Da Ed til slutt falt sammen, begynte han å gråte.
Han holdt på å bryte sammen.
Kroppen vil ikke la meg gå lenger.
Jeg har aldri sett ham slik før. Han hadde presset seg maks.
Jeg er ferdig, og jeg gjør det med to bein.
Jeg har presset meg så hardt.
Faen.
Nei, nå er det nok. Jeg er ferdig.
Vi har besluttet at vi må gi opp forsøket på å nå toppen.
Først da jeg vendte om for å gå ned, tenkte jeg: "Gud, jeg kan ikke gå."
Jeg hadde overanstrengt quadriceps på veien opp.
Nå ristet den fordi jeg beveget meg nedover.
Jeg forsto at det ville bli like hardt å gå ned
som det hadde vært å gå til punktet vi kom opp til.
Klatreturen ned til fjellskulderen tok rundt seks timer.
Jeg gjorde alt jeg måtte for å komme meg ned fjellet.
Vi kom oss til bunnen av fjellskulderen det bresprekkene startet.
Vi satt der og hvilte. Jeg var helt utslitt.
Jeg klarte ikke å snakke lenger.
Kroppen skalv.
Men jeg visste vi måtte over isbreen for å komme til leir to.
19 TIMERS KLATRING
Det gikk opp for oss at snøen som var frosset da vi gikk der natten før,
nå var bløt, og at vi var omringet av bresprekker.
Bigraj ringte helikopterselskapet, men de kunne ikke komme før neste morgen.
- Vi klynger oss sammen for å få varme. - Klokken er 00.10.
Ed er ikke i god form.
Vi måtte overnatte på fjellet i minus 20-30 grader.
Det handlet bare om å overleve.
Det var veldig heldig for meg at Bigraj og Arron var der.
Vent litt. La ham få opp blodet eller spyttet eller hva det er.
De tok fornuftige beslutninger.
Jeg holdt på å få et anfall.
Ed, denne vil hjelpe deg med pustingen.
Sånn.
Arron ga oss øvelser for pust og spenninger.
Og så holdt vi hverandre våkne.
36 TIMER PÅ HIMLUNG MINUS 30 GRADER
Kl. 7.30 ringte Bigraj helikopteret. Og de var på vei opp.
Da jeg hørte lyden av helikopteret, følte jeg en enorm lettelse.
Ed kom tilbake.
Og herregud, Ed så skikkelig dårlig ut.
Han hadde sårskorper på lepper og nese etter å ha blitt solbrent.
Det første jeg husker, er at Ben kom løpende bort.
Jeg ga ham en stor klem. Han så veldig glad ut.
Jeg klemte ham og sa: "Går det bra?"
Han svarte: "Det der var episk." Jeg så på ham og begynte å le.
Det er Ed i et nøtteskall.
Beklager det barbariske utseendet. Jeg har fått min første vask på 5-6 dager.
Vi kom til en engstelig leir i morges.
De heiste alle bønneflaggene og holdt liv i bålet for oss.
Det gjør en både glad og ydmyk. Det har ikke sunket helt inn ennå.
Jeg tror høyere makter passet på oss den dagen.
Respekten vi har og viste for fjellet gjennom hele turen...
Jeg er veldig takknemlig for at vi fikk oppleve det vi gjorde.
Men jeg føler meg også heldig fordi vi kom oss tilbake.
Det er ikke noe jeg ville gjenta med det første,
men det definitivt ikke noe jeg angrer på.
Hver gang jeg har vært nær døden,
og det har skjedd et par ganger nå...
Det går opp for deg hvor heldig du er som lever.
Det er noe jeg definitivt tok for gitt før.
- Den turen forandret livet ditt. - Ja, veldig. Til det bedre.
Jeg kan ikke få takket Ed og Lois nok for det de har gjort.
Stressnivået mitt har falt drastisk. Ting som pleide å gjøre meg sint,
ting som fikk meg til glefse... Jeg har tatt til meg Eds holdning...
"Jeg gir blaffen."
Jeg har godtatt at ulykker skjer, at skadene mine er som de er.
Jeg vil ikke sette meg nye mål straks, jeg vil bare nyte det jeg har oppnådd.
Jeg nyter å fortelle historien, for å være ærlig.
Jeg så med en gang hvor mye den turen hadde forandret livet deres.
Ed fant ut av hva han vil gjøre,
hvor han vil her i livet, hvilke verdier han skal leve etter.
Han vil bare arbeide for ting han tror på,
som vil bringe ham nærmere de dypere aspektene i livet, ikke de overflatiske.
- Skal vi gå gjennom dette? - Ja.
I fjor bestemte vi oss for at vi ville hjelpe flere.
Vi fikk mange søknader, mange tok kontakt,
men vi ønsket å ha fokus på at vi ønsket å endre folks liv.
Og man kan ikke utgjøre en forskjell for tusen mennesker på én gang.
Forsøk å se på hånden.
Hvis vi endrer færre menneskers liv betydelig,
blir ringvirkningene at de kan hjelpe andre.
Og når de forteller sine historier, kan andre finne inspirasjon i det.
Vi ville lage arrangementer rundt om i landet
som flere kunne involvere seg i, og det ble Together Outdoors.
Nettverket startet med en Facebook-gruppe for at folk som har opplevd et traume
kunne komme i kontakt og bli med på organiserte gåturer.
Takk for at dere hadde troen på meg. Dere er gull verdt.
Jeg håper jeg kan hjelpe andre og gi noe tilbake snart.
En utrolig dag med utrolige mennesker.
Jeg har bestemt meg for å klatre Yr Wyddfa etter inspirasjon fra dere.
Jeg er stolt av dem begge.
SARAH JOHNSONS STEMME MOR
De har jobbet hardt.
De leker mye også, men de har jobbet veldig hardt.
På kontoret, ute... De er veldig fokuserte.
Alt som har skjedd...
MARK JACKSONS STEMME FAR
Det har styrket forholdet, ikke ødelagt det, slik det gjør i mange tilfeller.
FRANKRIKE
Begge er lidenskapelig opptatt av det de gjør.
ØSTERRIKE
Du kan se at de nyter det.
MAROKKO
ISLAND
De kan se hvor stor betydning det har for folk.
STORBRITANNIA
Positive følelser er veldig helende.
Det er mer sannsynlig at folk blir friske hvis de er positive
og er omringet av folk som gir dem positiv energi.
Ja, Jen! Knokehilsen.
Jeg kan ikke tro det.
Det er ganske opplagt, men det er sant.
Alt arbeidet for fondet og veiledningen jeg gir, heler meg.
En flott dag! Dere har skapt noe spesielt.
Det er en ære å få ta del i M2M.
En stor inspirasjon for alle med et handikapp
Jeg fikk nettopp høre om dere.
Jeg er så glad for at min sønn kan bli med dere på eventyr!
Hva tenker du om klatreturen med Leo og Waldo?
Jeg gleder meg.
Jeg er redd, men jeg gleder meg.
Jeg tror det er en slik tur som virkelig vil...
Det er helt på grensen... Jeg har ikke de tekniske ferdighetene.
Jeg lurer på hvorfor du gjør slikt.
Det er flere grunner. Det motiverer meg til å fortsette med treningen.
Og så håper jeg det inspirerer andre til å tøye egne grenser.
Nå som Nepal-turen har sunket inn, handler det om å gjøre ting
som er risikable og vanskelige, men ikke dumdristige.
Ja.
Jeg elsker deg.
Alltid vanskelig å si ha det til henne.
Særlig etter den siste storekspedisjonen.
For et eventyr. Pass på deg selv
DE FRANSKE ALPER PERSONLIG UTFORDRING
Klatring handler ikke om adrenalin.
PROFESJONELL KLATRER
Du får ikke noe adrenalinkick. Det er for smertefullt og langvarig til det.
For min egen del har det et åndelig element.
Det er ikke tilfeldig at de beste klatreområdene ligger i nasjonalparker.
Slike miljøer, de store fjellformasjonene, er majestetiske.
De er vakre. De er flotte steder å være på.
Ja, jøye meg.
Jeg kan fortsatt ikke begripe hvordan jeg kan komme meg til toppen av det.
Men jeg har fullstendig tillit til folkene jeg er sammen med.
Og Leo sier at det er mulig.
Ed må komme seg opp dit.
Jeg skal bare minimere risikoen. Han må på en måte klare seg selv.
Det er en skarp egg som er veldig eksponert.
Det er et veldig skummelt miljø.
Men utfordringen passer perfekt for det nivået han ligger på nå.
Jeg er elendig, men omringet av eksperter.
Jeg har en bratt lærekurve hver dag, jeg lærer utrolig mye.
Kurven har ikke vært så bratt etter ulykken min.
Jeg måtte lære å gå igjen, lære... Hver dag er som en skoledag.
Klokken er 06.00. Det er i dag jeg skal klatre opp den greia bak meg.
Jeg vet ikke.
Jeg er så spent. Adreanlinet pumper. Jeg er like nervøs som før en kamp.
Jeg har den samme følelsen som før en rugbykamp.
Men det føles mer intenst, for det er så mye mer som er ukjent.
Jeg visste at en kamp ville gjøre vondt.
Jeg elsker å være her.
Jeg brakk nakken og ble kvadriplegisk,
jeg tenkte ikke akkurat at jeg bare skulle gyve på.
Det har vært en prosess, det er helt sikkert.
Du innser at du må fokusere på det du kan, på det som er positivt i livet.
Hvis du fokuserer på det negative, vil det fortære deg.
Bra jobbet.
Jeg kunne ha blitt på bassengbunnen. Jeg var heldig som ikke døde.
Det hender jeg tenker "så irriterende", "det gjør vondt",
eller "det tar så lang tid". Det skjer hver dag.
Ikke bare hver dag, nesten hver eneste time.
Men øyeblikket med frustrasjon er kortvarig.
Nesten helt ubevisst tenker jeg:
"Gi deg, kom deg videre. Det der hjelper deg ikke."
- Det er her vi må vi få på oss utstyret. - Ja.
Litt løsere, så jeg får tak i den når den er lenger unna. Det er bra.
Slik kan jeg få tak i foten og plassere den på fjellet.
Det går i prinsippet.
Klar?
Det utfordrer deg åpenbart rent fysisk.
Og det utfordrer mentalt, det er skummelt.
Alle er redd for høyder. Men det fins et annet element også.
- Hjertet hamrer. - Klatring utfordrer hjernen.
Det er problemløsing, som Rubiks kube. Du må utnytte redskapene du har.
Du må bruke fingre, tær, armer og bein for å komme deg opp fjellveggen.
Det er veldig intenst, veldig emosjonelt.
Du får en slags klarhet fordi du virkelig må konsentrere deg.
Du må ha fullt fokus på oppgaven foran deg.
Du må være til stede i øyeblikket.
Det er nesten som en form for meditasjon.
Det er ingenting å holde seg fast i.
Faen, jeg sklei.
- Ok. - Det går bra. Det er ikke et langt fall.
Ja da! En bra start.
Det var forretten, og nå kommer hovedretten.
Ja, visst faen.
- Pass på at tauet er slakt. - Ja.
Dette blir vanskelig.
Jeg må få venstre bein over, det er det beinet som ikke vil fungere.
Dette blir også ganske vanskelig.
Det betyr "du kommer til å slite" på klatrespråket.
Greit. "Ganske vanskelig." Det liker jeg.
- Ett sekund. - Vær forsiktig.
Bra.
Fallet er på 300 meter på begge sider. Man blir vettskremt.
Hjertet hamrer. Jeg vet ikke hvor lenge adrenalinet vil holde meg gående.
Kom igjen. Dette klarer du.
Bare hold kursen.
Hvis ryggmargskaden var fullstendig, noe jeg fikk høre at den var,
kunne jeg aldri ha vært her uansett hvor hardt jeg jobbet for det.
Bare om noen tok meg hit med et helikopter.
Jeg skulle gjerne ha ristet i gamle Ed og sagt: "Du er heldig som lever."
Jeg syns jeg har erstattet et liv med et bedre liv.
Ja, det funker visst.
La meg legge...
- Klogrep. - Klogrep. Der har vi det.
- En unik klatremetode. - Kloen, kamerat.
Men hvor går høyrefoten? Det er problemet.
Fotgrepene er ikke så gode, men du har et veldig godt håndgrep der oppe.
Ja. Nå må jeg få løsnet klogrepet.
Kom deg ut derfra. Greit.
Jeg fikk spasmer i beinet.
Jeg må bøye det og stoppe spasmene. Greit. Det der er en bitte liten hylle.
Høyrefoten sitter fast.
Foten satte seg fast i sprekken. Ok.
Prøv noe annet.
Oi, nei...
Jeg får ikke venstrefoten dit. Vent litt.
Kanskje hvis jeg setter venstrefoten der.
Jeg har aldri løftet venstrebeinet så mye, så jeg vet ikke om det kan dra meg opp.
- Har du fotfeste på noe? - Ja.
- Jeg håper det er stødig. - Kjør på.
Skyv ned med den... Ja da!
- Nå får du gode grep for hendene. - Ja, foten min sklei derimot.
- Gå høyt opp med høyre hånd. - Venstrefoten sklei.
Ja! Få opp kneet. Sånn ja, litt høyere. Der har du det.
- Det føles som om jeg får et hjerteattakk. - Forsøk å la det være.
Ja.
Du er nesten oppe.
Ja da, løsne den nå.
Nå er det enkelt.
Jeg vet ikke helt, det er veldig utsatt.
- Herregud. - Ja, du er på toppen!
Herregud. Ja!
Der ser du.
Det der var... Det er noe av det mest intense jeg har opplevd.
- Du klarte det. - Tusen takk, kamerat.
Du klarte det uten tau.
Det vil ta en stund før det synker inn.
Hvem ville ha trodd det for fem år siden?
- Ja. Nå blir jeg litt rørt. - Jeg også.
- Takk. - Det er en glede å dele det med deg.
Og i tillegg er det et utrolig vakkert sted.
Ja, det er nesten for mye å ta innover seg.
Ikke bare det, men hele... "Hvordan kan jeg stå her?"
- Bra jobba, Ed. - Takk.
- Det der bør du være veldig stolt av. - Vi klarte det.
Og for en topp. Ufattelig hva vi klarte. Hva jeg klarte. Det var lett for Leo.
Alle som har hjulpet meg underveis,
kirurgen og fysioterapeutene, sto på toppen og nøt utsikten med meg.
Jeg har stor takknemlighet til dem alle.
Disse flotte folkene har gjort utrolige ting for meg.
Jeg bare... Alt sammen kulminerte i det skremmende øyeblikket.
Du får et helt nytt perspektiv etter en så livsendrende hendelse,
når du nesten har dødd. Og jeg kan merke det på ham.
Og vet du hva? Det er smittsomt. Han smitter deg med det.
Det har endret mitt perspektiv.
Jeg tror absolutt at du kan endre tankemønsteret
og leve et lykkelig og positivt liv.
Jeg er et levende bevis på at det går an.
De fleste av lidelsene våre er noe vi påfører oss selv.
Til syvende og sist handler det om evnen til å gi slipp.
For vi kan ikke endre på det som skjedde med oss.
Det å gjenoppleve det gang på gang,
det å leve i fortiden, det påfører oss bare mer smerte.
Hvis vi kan leve i øyeblikket
uten å frykte for fremtiden, hvis vi kan levet livet
som om det er en gave,
så ville det lindre utrolig mye lidelse.
Du har stokker, du kan ikke leie meg.
Den beste måten å gjøre det på, er å gjøre ting for hverandre.
Vær snill og grei, det koster deg ingenting.
Og ringvirkningene er så utrolig gode.
Tekst: PLINT Oversatt av: Mette Knutsen