Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
När jag är på ett berg, tänker jag inte på något annat.
Livet blir väldigt speciellt, det blir en paus där jag känner glädje.
Då känner jag mig väldigt tillfreds och lycklig.
Jag är inte viktig på jorden.
Den här saken har funnits här, i jämförelse, för alltid.
Och kommer att finnas här efter mig.
Jag är bara ett dammkorn som flyger omkring i universum
i en millisekund.
Så var lycklig, sprid kärlek, njut av livet.
FRANSKA ALPERNA
Känner du dig i form just nu, Ed?
Ja, vet du vad? Det senaste året,
så har jag fått mycket mer aktivering i vänsterbenet.
Så jag kan använda det mer.
Det finns många olika sätt att beskriva det.
Jag har delvis kvadriplegi, jag har hemiplegi,
så halva min kropp är olik den andra halvan.
Vänster ben funkar inte helt.
På höger sida känner jag inte smärta eller temperatur.
Handen fungerar inte ordentligt. Jag kan nypa tag.
Det är väldigt användbart när man knyter skosnören och sånt.
Hög konsekvens, Ed. Du vet väl vad jag menar med det?
Det vet jag. Möjlig död.
Ja, det är klättrarspråk för: "Snubbla inte nu, för då dör du."
- Kan du se vart vi ska? - Herregud.
Hur fan ska jag komma dit upp?
- Vi löser det. - Wow.
Det är riktig bergsklättring.
Det stora som påverkar min vardag
är funktionen i tarm och blåsa. Det måste skötas regelbundet.
När jag behöver en toalett har jag 90 sekunder på mig.
Så när jag är ute måste jag ha en påse.
Ingen vet om att det är så.
De ser bara Ed halta och tycker synd om honom.
BRÖLLOPSDAG
Men det är orsaken bakom det
som man inte känner att man kan prata om. Den syns inte.
"Må de vårda sina förflutna."
Jag svettas inte under naveln.
Det är ganska konstigt. Jag svimmade nästan på mitt bröllop.
Jag blir lätt överhettad.
Jag måste vara försiktig. Jag har förmågan att kyla ned mig.
Lois investeringar måste dock ifrågasättas.
Hon var ihop med en idrottsman och nu är hon gift med herr Hälta.
- Jag skulle inte vilja ha nån annan. - Men...
Men herr Hälta älskar dig, mer än du nånsin kan ana.
Och jag är så stolt att kalla dig min fru.
TRÄNING INFÖR EN VÄLGÖRENHETSKLÄTTRING FRANKRIKE
På ett sätt är det lättare för mig
för jag kan inte se det. Du måste se det.
- Ja. - Så du blir nog mer påverkad.
Det är nog inte det. Det är nog bara så djupt inrotad
att knän inte ska gå inåt.
Det säger du inte? Jag har inte direkt nåt val.
Jag vet. Varför blir du så arg?
Förlåt.
Jag försöker prata med dig om det.
Jag har alltid ont i axlarna,
det har inget med min ryggmärgsskada att göra.
Det sista jag vill är att inte förbereda mig tillräckligt,
och sen inte orka och göra andra besvikna. Det här är jobbigare än det borde vara,
så jag måste göra det
för annars tar jag mig inte upp på Mont Buet.
5 DAGAR FÖRE KLÄTTRINGEN
Alla har sina egna berg att bestiga.
Ibland står man på botten
och tittar upp på det omöjliga...
Ge inte upp. Fortsätt bara.
Allt blir tydligt när man ser utsikten från toppen.
Du är mer än inspirerande :)
Inget berg är högt nog Ingen dal är djup nog
- Vi är galna. - Ja.
Ingen flod är bred nog
För att hindra mig att ta mig upp på Buet
Ja.
Förlåt. Jag insåg precis att vi måste gå ner också.
Under lång tid trodde jag inte
att jag skulle få uppleva såna här platser igen.
Kom ihåg att fokusera på det i livet
och med livet som är positivt. Det ni redan har.
Inte det ni inte har.
Det är för enkelt att fokusera på negativa saker
och vad andra gör och har.
Man glömmer hur bra ens liv är,
så det har varit en fantastisk, positiv upplevelse
och jag hoppas att alla andra får ut nåt av det också.
- Hundra procent. - Jag älskar er.
Lyn känner nummer åtta väl. Han coachade honom.
Ed Jackson från Wasps.
En produkt från Bath Academy, så han har bra meriter.
Han bär bollen bra och tar sig över gain line.
Han har bra ledaregenskaper.
Jag hade ynnesten att få vara professionell rugbyspelare i tio år.
Det var en dröm som blev sann för en kille från West Country
där rugby är väldigt populärt.
Han har tillfört många bra kvalitéer.
Det blir kul att se vad han gör i kväll
efter sin insats som matchens lirare sist.
Jag spelade i de bästa ligorna.
Jag levde min dröm.
Man har som yrke att ha idrottslektioner med sina kompisar.
Jag var nog på toppen av min karriär.
Domaren tittar noga. Ed Jackson vill ha den.
Jag spelade för Dragons i Wales och hade skrivit på för två år till.
Han fick försöket. Dragons är tillbaka.
Jag älskade det och att bo i Cardiff. Man tror inte att det finns nåt slut.
En som stod ut i Dragons i dag var nyvärvade Ed Jackson.
Mycket bra spel i din hemmadebut, Ed.
Tack så mycket.
Jag var 27 år. Det var årets första riktigt varma dag.
Vi åkte till våra föräldrars vänners hus
för att bada i poolen.
Jag tog av mig T-shirten och jag minns att jag vände mig om,
gick till poolkanten, tittade och log mot en av mina vänner
och sen dök jag bara i.
Jag trodde att det var två meter djupt
men det var bara runt 90 cm.
Mitt huvud fick känna på 115 kg rugbyspelare.
När jag försökte ställa mig upp insåg jag att nåt inte stod rätt till.
Jag kunde inte röra mig. Jag var under ytan och stirrade uppåt.
Sen tog en arm tag i mig.
Som tur var, så var pappa och min vän i poolen.
De drog upp mig till ytan.
Jag hade slagit i huvudet så hårt att min nacke hade gett efter.
Disken mellan ryggkotorna hade exploderat
och splittror av disken hade kilat sig fast i ryggmärgen.
Så det gjorde mig helt förlamad från axlarna ner.
Pappa är pensionerad läkare. Han visste att jag behövde stabiliseras.
PAPPA
Jag sa exakt vad alla skulle göra. Och jag
stängde av det faktum att det var min son.
Jag fokuserade på att jag var den enda läkaren där.
Ambulansen kom. De sköt in spineboarden under mig,
lyfte upp mig och bar in mig i ambulansen.
Det var tur för Edward i den här olyckan
att han stannade i poolen.
Så nacken rörde sig aldrig efter det initiala traumat.
Och resten av dagen är lite av en dimma.
Plötsligt var det många läkare kring mig.
Folk antecknade och pratade tyst.
Då började jag fatta.
Jag minns att Lois kom in.
Hon var inte med just då. Hon var i Cardiff.
Eds styvmamma ringde mig.
Jag hade precis spelat netball i Super Leauge i Wales.
Hon sa: "Han mår bra. Men du måste köra till sjukhuset."
Jag tänkte: "Vilken idiot.
Det är säkert bara en skråma och han kommer att bli bra."
Men när jag såg honom i ögonen insåg jag att det inte var bra.
Han såg så rädd ut och skakade.
Det kändes som en film.
Jag minns att jag sa förlåt.
Jag visste inte för vad,
men innerst inne visste jag nog ändå varför jag sa det.
Men...
Det var väldigt läskigt.
Ja.
Förlåt.
Jag har nog inte gått igenom det så detaljerat förut.
Jag har berättat det, men aldrig med en så känslomässig koppling.
Jag kände mig väldigt skyldig just då.
Jag tänkte: "Hur kunde jag göra så?"
Det var så dumt.
Jag åkte ambulans till Southmead Hospital i Bristol,
ett nervcentrum,
för de visste att jag behövde opereras akut.
Jag tänkte: "Jag ska bara blunda lite."
Men de sa: "Nej, gör inte det. Håll dig vaken."
Det vi inte visste förrän senare var att resan tog lång tid
för att hans hjärta ofta stannade.
De fick injicera adrenalin för att hålla det igång.
Jag förstod det på svärfar.
Han är så stark och blir inte ledsen över nåt.
Och han var så tyst.
Jag hade tur att kirurgen mr Neil Barua, en av landets bästa neurokirurger,
hade jour en lördagskväll.
Det sista jag minns från honom var att han sa:
"Det finns en risk att du inte vaknar."
MAMMA
Vi hade en regel att man aldrig kontaktar oss,
nån av oss, på semester.
Så inga nyheter är goda nyheter.
Och Lois ringde och sa: "Det är Ed."
Jag vaknade efter operationen.
Det var många pipande maskiner och slangar.
"Det är en mardröm. De har fixat mig. Jag kommer att bli bra."
Men jag försökte långsamt att röra vänster fot.
Inget hände. Samma med högerfoten.
Jag tänkte: "Okej, jag kan röra armarna."
Men ingenting. Jag var i princip ett huvud på en kudde.
Jag gick in till honom.
Det var jobbigt.
Jag fick skärpa mig varje gång jag gick in.
När man gick ut...
När hans vänner kom, var det särskilt en, Souto.
Jag var med Ed, och Souto kom in och kollapsade.
Man kunde se Eds ansikte. Efter det tog jag ett kort
och sa: "Det här kan ni förvänta er.
Titta på det här kortet. Snälla, kollapsa inte."
För de flesta är stora mjukisar.
Det är de faktiskt.
De kollapsade i väntrummet och sa: "Okej."
"När du går in där, så går du in med ett leende
och behandlar honom som om han bara är lite skadad."
Och det funkade.
Jag ville få alla andra att må bra.
Och det blev en bra distraktion för mig under dagarna.
Att låtsas var viktigt för min egen del.
Man förkroppsligar det.
Men på natten var det hemskt. Mentalt var jag på en mörk plats.
Det fanns så mycket ångest. Skulle jag nånsin gå igen?
Skulle jag kunna jobba? Måste jag sälja huset för att betala rehab?
Allt sånt far genom huvudet
när man inte har nån där som distraherar en.
Ofta ville jag inte vara här längre.
"Vad innebär det här för alla andra, och särskilt Lois?"
Hon skulle inte tvingas leva med nån
som inte kunde göra nåt. Det var inget hon gått med på.
Som tur var kunde jag inte röra mig tillräckligt för att avsluta allt.
Så jag fick stå ut med var jag var.
Han försökte säga åt mig att lämna honom.
Han sa: "Förlåt. Du förtjänar inte det här livet."
Vi hade pratat så mycket om framtiden,
vart vi ville åka och vad vi ville göra.
Och det var alltid väldigt aktiva saker.
Så det skulle kanske tas ifrån oss.
När jag sa till honom att hålla tyst och att jag inte skulle nånstans,
så var den konversationen över.
Det som var jobbigast var att vara ensam.
Det var färden till och från sjukhuset.
Det var då jag bröt ihop.
Jag ville inte göra det inför Ed.
Vändpunkten för mig var när kirurgen sa efter nio dagar
att jag var kategori ASIAA1, den högsta graden av ryggmärgsskada,
och troligt aldrig kommer att gå igen.
Jag tittade ner på sängen och såg att Lois satt där.
Hon hade börjat gråta och mamma satt också och grät.
Då insåg jag att det inte handlade om mig.
Hade jag inte haft Lois och mamma, eller människor att bli bättre för,
hade jag inte hittat motivationen.
Jag såg det hos så många andra. Vissa hade inga besökare.
De vaknade varje morgon
och ville ta mediciner och bara glömma allt.
Det var det som gav mig motivation
att tillbringa varje vaken minut med att försöka röra på något.
Herregud, Ed. Den rör sig så mycket.
Jag minns att jag tänkte: "Min tå rör sig!
Jag måste fortsätta röra den, den får inte sluta."
Jag fokuserade och det kom folk. Jag sa: "Titta!"
Eller inte så, för jag låg på rygg och stirrade i taket.
"Titta på min tå."
Det visade att det fanns en koppling förbi skadan. Så nu var allt ovisst.
Så fort det började rycka i tån,
sa han: "Jag ska gå igen." Och jag sa: "Ja, det ska du."
BÄSTA VÄN
Håll i Soutos hand.
Den är hälsosammare än min. Min ser lila ut.
Ja.
- I princip likadant. - Men för fan.
SALISBURY SJUKHUS TRE MÅNADER SENARE
När vi hade lämnat det sjukhuset, kunde vi blicka framåt.
Det var då allt hårt arbete började.
Vi tänkte: "När kan vi börja?"
Vi rörde redan hans ben och armar.
Ett, två, tre, tryck.
Hans fysioterapeut Pete på Bath Hospital
tog mig åt sidan och sa: "Han ska gå igen."
Då tänkte jag: "Ja, nu kör vi."
Kom igen. Och igen. Dra.
I Ed hade vi nån som var exceptionell.
NEUROFYSIOTERAPEUT
Alla patienter är exceptionella på sätt och vis.
Dra tillbaka. Bra.
Men Ed var nån med idrottsbakgrund.
Nån med en enorm drivkraft.
Nån som förstod fördelarna med träning.
Bra. Tio. Kom igen...
Pete Bishop-Ponte, som jag tycker är enastående,
tror starkt på intensiv fysioterapi
för ryggmärgsskador tidigt i återhämtningen.
- Så ja. Bra. - Snyggt. Jättebra, Ed.
Bra. Det är bra.
Här hade vi en ung man
som bara behövde få en livlina av nån.
Att nån sa nåt positivt och gav honom några ord
baserade på det faktum att han möjligtvis kunde jobba sig till
och träna sig till en väg ut.
...två, tre, upp. Bra.
Han var extremt motiverad.
FYSIOTERAPEUT
Vi har ett stort gym
och han och Lois var där hela dagarna.
Hon var fantastisk. Hon var i princip hans fysioterapeut.
Den känslomässiga biten är faktiskt stor.
Att ha en bra vänkrets...
PAPPA-VÄN
...som kommer och skojar med en.
Och en kärleksfull partner, fru eller flickvän.
Och folk som stöttar en
och håller en motiverad att fortsätta.
Det går inte att mäta.
Fyra månader senare kom Ed...
NEUROKIRURG
...och hans fästmö Lois för att besöka mig på kliniken. Och han gick in.
Han ville ha ett foto för han hade en blogg då,
och det var ganska pinsamt för jag är bara 1,75 lång,
och det kom många skämt angående varför han stod bredvid en skolpojke.
Neil, jag fick inte fram det förut, men tack.
Att du beslutade att operera omedelbart,
att du är så bra på ditt jobb och framförallt,
för att du gav mig en chans.
För fyra månader sen på intensiven lovade jag mig själv
att jag skulle gå. I dag, tack vare fantastiska personer,
lite hårt jobb och mycket tur, så lyckades jag hålla det.
Den största vändpunkten var
när han skapade bloggen och la upp det på Instagram.
Det var många som skrev
att det hade hjälpt dem så mycket att han delade sin historia.
Genom att han hjälpte dem, fick han så mycket tillbaka.
Dag tre: man tror aldrig att sånt här ska hända en själv...
Att läsa om din resa och se hur långt du kommit
har hjälpt mig det senaste året. Tack.
Det var en mäktig känsla. Då insåg jag att nåt bra
kan komma ur situationen. Allt är inte negativt.
Efter nio månader flyttade jag hem.
Det var svårt att hålla i rehabträningen.
Jag bodde med mina föräldrar.
På sjukhuset är man i en bubbla. Men jag var hemma.
Och det var så uppenbart vad jag inte klarade längre, som jag klarade innan.
Att se honom gå upp för trappan var hjärtskärande.
Särskilt om han gick i bara underkläder,
eller liknande.
Han var täckt av blåmärken, svullnader och skrapsår.
Han var gul och blå efter att ha ramlat, vilket man inte såg annars.
Vårt liv vändes upp och ned.
Det var inte alls detsamma.
Vi lärde oss att köra rullstolen runt i huset.
Han lärde sig om blås- och tarmkontroll, sexuella funktioner.
Det fanns så många nya situationer
som vi inte hade nån aning om hur vi skulle hantera.
Jag kände mig isolerad och ensam i mina tankar.
Jag älskade honom så mycket.
Men det var nåt som inte stämde.
Han hade förändrats mycket.
Hela hans kropp, hans rörelsemönster, allt hade förändrats.
Han hade även en annorlunda doft.
Ibland kändes det som om jag bedrog Ed, jag vände mig bort när vi kysstes
för att han luktade annorlunda än den Ed jag kände innan.
Men han har gått igenom så mycket.
Därför höll jag de tankarna för mig själv väldigt länge.
Jag sökte hjälp.
Ropa inte hej än.
Jag jobbade med sexuell terapi och hade det samtalet med Ed,
vilket var det jobbigaste samtal jag nånsin haft.
Det handlade om en stor osäkerhet jag hade då.
Jag hade förändrats så mycket fysiskt,
och mycket av min identitet satt i min fysik och såna saker.
Jag var en man och rugbyspelare.
Och allt som följer med det.
Det var genom den linsen
vi diskuterade att Lois också hade det svårt.
- Ja. - Och vi startade den konversationen.
Det var på fler fronter än vad som hände i sovrummet.
När man går igenom nåt sånt med någon,
så är det antingen vinna eller försvinna.
Det är ofta antingen eller.
Man förstår hur det kan förstöra förhållandet.
Det gjorde nästan det för oss. Inte på grund av
att det förstärkte problem som vi redan hade,
utan för att man lever...
Man drar åt olika håll, i princip, på pappret.
Men om man håller ihop,
och tar sig igenom nåt sånt
som så många par har gjort, så blir man så starka
att man inte kan se sig själv utan den andra,
för att ens nya liv bara har existerat med den.
Det är som att vara gift från födseln, på ett sätt.
Det är kanske lite konstigt.
- Det var en konstig tanke. - Ja.
Vi insåg att kommunikation var viktigt,
för att kunna vara öppna och ärliga mot varandra.
Man kan inte gå framåt med problemen man ställs inför
om man inte jobbar på dem tillsammans och är ärliga tillsammans.
- Håller du med? - Ja, absolut.
Därför har jag specialiserat mig på relationscoachning.
Jag vill dela den resan med andra.
Det var en till vändpunkt på resan.
Jag var så inne i att försöka bli bättre,
och försöka återupptäcka ett syfte i livet och ta mig framåt.
Jag tror att jag gick ner mig lite där.
Jag visste att jag behövde nåt, en utmaning, för att motivera mig.
Jag ville visa alla som låg på sjukhus
och fått höra att de inte kunde göra nåt
att det kanske inte måste vara så.
Jag sa till mina fysioterapeuter att jag vill bestiga Snowdon efter ett år.
De sa: "Ursäkta? Ett år?"
De tyckte att vi kanske kunde testa efter två år.
Men jag visste att även om jag inte tog mig upp,
om jag så kom 100 meter, skulle folk se mig på benen.
Det skulle visa nåt
som vissa kanske behövde se för att inte ge upp hoppet.
Här är planen.
Första april (annandag påsk) ska jag försöka bestiga Snowdon...
1. Jag vill testa mina gränser...
2. Datumet är ett år efter olyckan...
3. Jag vill ge nåt tillbaka.
Jag vill även öppna upp för andra som vill följa med...
Men jag varnar er, vi är inte säkra på att det går.
Du är fantastisk! Jag fixar en irländsk grupp :)
Jag bjöd in folk att delta och tänkte att nån kanske kommer.
Sen var det 70 personer vid starten som jag inte kände.
Min första reaktion var att jag var tvungen att ta mig upp nu.
VÄLGÖRENHETSKLÄTTRING 2018
Snowdon var otroligt.
Jag var där för att stötta honom hela vägen.
Ibland kände jag mig distanserad
för det var så många runt honom
som var oroliga att han skulle ramla.
Så vid nåt tillfälle sa han: "Vi går sista biten tillsammans."
- Kom igen, Ed. - Kom igen, Ed.
- Bra jobbat. - Ja.
Det är nåt av det tuffaste jag gjort. Men jag kom upp och kände
att jag hade uppnått nåt för första gången sen olyckan.
Det var många där som jag inspirerades av,
men min resa gynnade även dem.
Jag stirrade ut och visste inte hur mitt liv skulle bli,
mer än att det inte skulle bli traditionellt, uppenbarligen.
HAN BARA GJORDE DET, ELLER HUR?
Vissa av sakerna jag börjar göra,
är att skriva om reglerna i mitt eget huvud,
och kanske hos andra, över vad som är möjligt
och vad man är kapabel till. Man vet inte förrän man försöker.
KATMANDU
VÄLKOMMEN TILL NEPAL
Vi är äntligen här i Himalaya. Jag har alltid velat åka hit.
Och som ni kan se, är det otroligt.
Bakom oss har vi Annapurna på 8 000 meter.
Ett av världens högsta berg.
Och det är sant som de säger,
att när man kommer nära dem går det inte att beskriva.
Det går inte att beskriva.
Jag satt på en plats som heter Ghandruk
och stirrade upp på berget på 8 000 meter.
Och jag hade aldrig känt mig så liten.
Min hjärna kunde nästan inte förstå storleken
på det som fanns framför mig.
Jag kände mig helt obetydlig.
Det var en otroligt befriande känsla.
Du vet när studenter tar ett sabbatsår och hittar sig själva?
Det hände faktiskt mig.
Det kändes löjligt att berätta det för folk.
Jag och Lois höll tyst om det.
Då sa vi: "Vi vill hjälpa folk resten av våra liv.
Vi vill försöka göra skillnad.
Vi släpper allt och försöker starta en välgörenhetsorganisation."
Vi skapade en stiftelse där vi tar med folk med olika sorters trauman
på en massa äventyr.
Anledningen att jag har återhämtat mig så bra,
är på grund av alla som stöttar mig.
Och jag ville föra det vidare till andra.
Folk delar med sig av upplevelser och trauman
och inser att det är fler som går igenom det.
GRUNDADES 2019
LIVET ÄR HÄRLIGT
Om du inte minns var du varit, ser du inte hur långt du kommit.
Jag har rullstol av två anledningar:
1. Varje gång jag ställer mig
påminns jag om att inte ta saker för givet.
2. Jag gillar att köra på bakhjulen...
Njut av de enkla sakerna i livet...
Ha en fin helg
Det låter toppen. Rullstolstricket verkar rätt roligt också
VÄLGÖRENHETSVANDRING CORNWALL, 11 DAGAR 20 MIL
Jag har sett Ed gå från en frustrerad rugbyspelare
med en ryggmärgsskada till en man som är mycket andligare
och mer medveten om folk omkring sig
och miljön omkring sig.
- Är du på en bättre plats nu? - Ja.
Livet är en resa. Om inte det här hade hänt,
hade det ändå gått upp och ner.
- Ibland blir det bara överdrivet. - Ja, precis.
Benny-grabben.
Ben är en av förmånstagarna i stiftelsen.
Han var en fallskärmsjägare vars fallskärm inte öppnade sig.
Jag gick med i 7:e fallskärmsregementet, Royal Horse Artillery.
Det skulle bli...
FÖRMÅNSTAGARE M2M
...mitt 15:e hopp i militären, tror jag.
Men jag har gjort runt 65 hopp i det civila innan det.
Jag minns att jag var i planet.
Jag var tredje man ut.
Jag minns att jag hoppade. Och att jag tittade upp.
Jag såg vad jag trodde var en helt öppen fallskärm.
Jag skulle se var jag var och då slog i marken.
Och när jag vaknade...
...minns jag bara att jag tänkte:
"Det var hårdare än jag mindes."
Jag tänkte: "Jag måste hämta andan.
Jag ska hoppa en gång till.
Jag kan inte skämma ut mig.
Jag måste resa mig." Så jag tog av mig hjälmen.
När jag skulle resa mig sköt smärtan genom kroppen.
Sen tar nån tag i huvudet.
Det var en läkare. Sen skrek han: "Han lever!"
Jag träffade marken i 120 km/h.
Det var bara ren otur.
Jag har ingen känsel i vänster ben. Jag har minnesförlust och ryggsmärtor.
Jag får äta medicin livet ut.
Nån filmade mitt hopp.
Jag tittade på det och funderade på vad som gått fel.
Vad kunde jag ha gjort?
Det fanns inget jag kunde ha gjort. Men jag tittade på det under ett års tid.
Jag diagnostiserades med PTSD efter att inte ha sovit
och tittat på en video om och om igen.
För mig var det ett nederlag. Det kändes som om jag misslyckats.
Så genom hela livet känner jag att jag misslyckas med mycket.
Att träffa Ed har varit en höjdpunkt
för Bens mentala och känslomässiga återhämtning.
För Ed är bra på...
BENS PARTNER
...att prata om djupa saker.
Och Ben har aldrig känt sig helt bekväm med att vara så sårbar.
Med mig är han det, men inte nån annan. Så det är skönt för honom att ha det.
Man brukar säga att pendeln alltid svingar.
Man tar sig inte bara igenom det,
utan det kommer även att bli positivt igen.
Bara man har tilltro.
Blir det negativt, kan man göra nåt åt det.
Men ha alltid tilltro till att det vänder
och går tillbaka.
Vill nån annan ta upp nåt?
Vandringen och det här har gett oss perspektiv,
och att gå med så många människor
och knyta en massa band.
- En anknytningsupplevelse. - Vare sig man vill eller inte.
- Ja. - Påtvingad.
Jag var med om en olycka 2016.
FÖRMÅNSTAGARE M2M
En bussolycka i Frankrike.
Jag har verkligen haft det svårt efter det och fått PTSD och ångest.
En sak som Ed gör väldigt bra är att omforma
och att hitta det goda i livet.
De coola är de som verkligen gillar vilka de är.
Och vare sig man gillar kallmurar eller War...
Eller Warhammer.
Förstå vilka ni är, njut av det och skäms inte.
Äg det. Ni är kapabla till mycket mer än ni tror.
Vi blir snabbt satta i fack av samhället, våra vänner och oss själva.
Tar man sig ur sin bekvämlighetszon,
så hittar man det roliga. Och växer av det.
Det är kul att bara prata med folk
som inte lägger nåt värde i att man är skadad
och inte bryr sig om hur man ser ut.
FÖRMÅNSTAGARE M2M
Eller att man har benstag eller går vingligt.
Efter att jag skadade mig har jag insett att många delar av det är ensamt.
Och det är mycket man måste göra själv.
Så ur den aspekten, älskar jag det. Det är väldigt viktigt.
Har du badat än?
Ja, första gången jag badade var när jag sket på mig.
Jag var tvungen att bada. Det var i Penzance Harbor.
Jag har fått gnistan tillbaka.
De har gett mig den tillbaka.
- En snabb öl nu? - Ja, absolut.
- Ja. - En öl för att fira.
Ett par kalla öl.
Som förmånstagare får jag två eller tre år av coachning från Lois.
Det är nåt av det bästa jag har upplevt.
Under min rehabilitering säger folk åt mig vad jag ska göra
eller hur jag känner.
Men Lois pratade med mig och fick svaren från mig.
Det var första gången. Så det hjälpte väldigt mycket.
Det känns nästan ofattbart att Ed och jag har skapat det här
och att det funkar.
Det är väldigt spännande att det bara är början.
Så det är kul.
HEMMAVIDEO AUGUSTI 2022
- Om jag sätter ner din fot, då? - Nej.
Nej, jag måste ha en bättre position.
Det är ingen enkel vardag med en ryggmärgsskada.
Fan.
Jag klarar inte allt jag gjorde innan.
Jag kan inte spela rugby eller springa med barnen.
Jag kan inte gå ut utan en kateterpåse eller använda vänsterhanden.
- Jag lägger en kudde där. - Jag rullar.
- Är du säker? - Jag ska se om det går.
- Är du säker? - Ja.
Det är en av de saker jag hade trott skulle knäcka mig.
Nej, faktiskt... Fan.
Men det är faktiskt perspektivdelen
som är det viktigaste.
Att hjälpa andra, hjälper en själv enormt.
Det är en sån genväg till att må bättre.
Jag tror att människor funkar så.
Ed ringde mig och sa att han ville att jag följer med honom till Nepal.
Jag minns att jag började gråta direkt.
Jag var så lycklig.
Jag behövde en ny utmaning eller ett mål.
Jag hade ingenting och kände inte att jag var på väg nånstans.
Ingen förmånstagare skulle följa med.
Det var en av mina utmaningar att ta mig upp på en ny höjd.
Men efter att ha träffat Ben
insåg jag att hans resa liknade min väldigt mycket.
Han var fallskärmsjägare och i väldigt bra form.
Förhoppningsvis kan han sätta bitarna på plats, hitta nåt syfte igen
och ta de vägar han vill.
Min kropp har ett bäst före-datum
och allt kan ta slut vid 40, men jag är livrädd för att stagnera.
KATMANDU, NEPAL
Katmandu är Katmandu. Det är en helt annan kultur,
vilket är fantastiskt. Ljuden, lukterna.
Vi letade ivrigt på sociala medier
efter en videograf. Och Beetle var väldigt entusiastisk.
Det var därför han fick följa med oss.
Arron är stor och stark. Vältränad.
Och erfaren i såna miljöer.
- Glad Holi! - Glad Holi!
Han sysslar även med andningsövningar och Qigong.
Han är en god vän till mig och en fin del av stiftelsen.
Innan jag åkte sa Evie att hon har nåt att säga.
Jag trodde att det var dåliga nyheter. Men hon sa att hon var gravid.
Under de veckorna tänkte jag på bebisnamn.
PÅ VÄG TILL BASLÄGRET
Vi begav oss in i bergen
och jag tänkte: "Ja, nu kör vi."
Vad fint det är här.
Sen hade vi ingen täckning. Och det var lite skrämmande
för det är inte nåt vi är vana vid i väst.
Att inte prata med Lois på länge skulle bli väldigt svårt.
Vi gick upp för en dalgång
och det var vår första riktigt jobbiga dag.
Att vara den första personen nånsin att vandra högre än 7 000 meter
med min typ av skada är otroligt.
Men att kunna göra det med Ben känns ännu mäktigare.
Där har vi det.
Himlung Himal.
Himlung uppenbarade sig i all sin prakt framför oss.
Och man får en överväldigande känsla av isolering, på ett vackert sätt.
BASLÄGRET
- Välkomna till baslägret, killar. - Ja.
BERGSGUIDE
- Välkomna till baslägret. - Vad häftigt.
Att inte ha nån täckning
var en av de bästa sakerna jag nånsin upplevt.
Ville man vara ensam, kunde man vara själv med sina tankar. Det var till stor hjälp.
Det är fantastiskt att på platser utan distraktion
där man funderar över världen, inser man hur liten
och, på ett konstigt sätt, obetydlig man är.
Det är en oerhört befriande känsla. Inget spelar egentligen nån roll.
Inte så som man tror. Särskilt inte du själv.
Det är den starkaste känslan jag får när jag är i bergen.
Hur det förändrar mig, inte fysiskt, utan känslomässigt.
Allt blir mycket tydligare.
Lite vandring innan lunch, med Benny-grabben.
Luften är så tunn här uppe.
Det måste vara långt över 5 000 meter högt här.
Men titta på det här. Det är helt galet. Där ser vi Himlung i bakgrunden.
Camp One är där uppe.
Baslägret, Camp One, Camp Two, tre dagars klättring
för att ta sig från 4 900 till 7 126 meter. Vackert.
När jag har bestämt mig för nåt,
måste jag genomföra det innan jag går vidare.
När jag väl började tänka på Nepal fanns det ingen återvändo.
- Är du taggad? - Verkligen. Jag vill köra igång.
Ja.
Efter olyckan började jag känna mig självmordsbenägen.
Jag blundade när jag körde.
Jag var nere på botten och tänkte att jag var klar nu.
Vore det inte för familj och vänner, hade det nog sett annorlunda ut.
Under min skolgång var jag mobbad.
Folk sa alltid att jag inte klarade vissa saker.
Sen min olycka har folk sagt åt mig att jag inte klarar saker igen.
Och jag vill motbevisa dem.
Fram tills dagen jag åkte på den här resan
har folk satt upp barriärer och murar.
"Du kan inte. Du borde inte.
Du kommer att orsaka mer skada."
Men varför inte? Om jag kan göra det, kan jag göra det nu.
Senare i livet kanske jag inte kan göra såna här saker.
Jag vill motbevisa folk. Jag älskar det.
Jag vill även visa andra att de också klarar det.
PÅ VÄG TILL CAMP ONE
Vi var tvungna att korsa en glaciär som var täckt av stora stenar.
Eftersom ingen varit där på två år, hade allt flyttat sig.
Allt låg löst.
Och ett fält med stenar är min värsta mardröm när man är ostadig.
Och samma sak för Ben.
- Ta den. - Höger.
Kliv snabbt.
Så ja.
Vi var tvungna att fokusera.
Våra handikapp eller fysiska begränsningar blev verkligen tydligare.
Okej. Nej, stopp.
Det går bra.
Och de blev tydligare för guiderna också.
Då tänkte de: "Hur fan ska de ens ta sig tio meter däråt?
För att inte tala på upp för berget?"
Man började verkligen känna av höjdens påverkan på andningen.
Tar man tre steg, så blir man andfådd.
Så det var mycket tyst vandring.
Jag tänkte att jag skulle stänga ute all negativitet.
På staven och ner.
Jag känner inte mitt högerben, så jag fick titta ner i marken konstant.
- Är du okej? - Det är svårt.
Det här är löjligt.
Han har hela tiden pratat om toppen. Han pratar mycket om den.
Han vill motbevisa folk. Men vi är i bergen.
Så det spelar ingen roll vem man är, bestämmer hon att vi inte ska upp,
så kommer vi inte att ta oss upp.
Jag oroar mig för hur han kommer att reagera om han inte tar sig ända upp.
Han pressar sig så hårt.
Han säger bara att det går bra, när det uppenbarligen inte gör det.
Han brottas med frustrationen över att inte vara den han var innan.
Och det är svårt att släppa den personen.
Hur är terrängen, Ben?
Besvarar det din fråga?
Väldigt svår.
BERGSGUIDE
En hemsk dag. Det skulle jag säga.
Det är väldigt riskabelt. Så det är läskigt för alla.
Det här är nog den mest mentalt utmattande dagen i hela mitt liv.
I Camp One kan man titta ner över glaciären.
Det var en otrolig lägerplats.
Det var otroligt. Vi hade fått ett starkt band.
Särskilt med guiderna och teamet från Nepal.
Vi vaknade tidigt och sen var vi på väg mot Camp Two.
Det var första gången med stegjärn
och allt blev mycket verkligare. Vi gick in på fältet med glaciärsprickor.
- Backa. - Backa.
Ja.
Jag stod på kanten till en spricka
och visste att jag kunde falla ner i den.
- Jag går med mitt högra ben. Beredd? - Ja.
Ett...
Bra.
Och kom precis över.
Det var inom fem minuter från att vi startat
och var ett tecken på vad som väntade.
Ben var den som hade det svårast av alla.
Och han bara pressade på.
Jag var orolig för honom.
Det är troligt att vi får höjdsjuka, så vi borde sakta ner.
Gå i en takt som känns bra för dig. Vi alla vilar gärna. Tro mig.
Mitt ben slutade plötsligt att fungera.
Jag var argare på mig själv för att mitt ben inte fungerade.
Det började bli irriterande.
Ingenting.
Utan den här. Nu kör vi.
Kom igen. Skärp dig.
Jag är som en sköldpadda.
Går det bra?
Jag var också helt slut.
Oftast var det snö upp till knäna och det var ett steg i taget.
Och på den höjden finns det knappt nåt syre.
Titta där, varenda steg.
Och om sju timmar måste vi påbörja klättringen upp på den toppen.
Jag visste inte hur jag skulle kunna gå upp vid tio
och fortsätta gå.
Det är så jobbigt.
Det var precis vad jag behövde, en Jacko-kram.
En Jacko-kram. Bra jobbat, grabben.
Guiderna från Nepal kan gå ovanpå.
Varje steg, även om jag gick efter dem,
så sjönk den delen ner och jag har ingen höftböjare för att lyfta upp den.
Jag svor en hel del åt mina fötter.
- Jag fick ett sammanbrott. - Ja.
Det fick jag med. Det är lugnt.
- God natt. - God natt.
Hej, Eddie, älskling.
Jag ville bara önska dig ett stort lycka till när du bestiger Himlung.
Barry och jag tror att du kommer till toppen av berget.
Men skämt åsido,
det spelar ingen roll om du kommer upp.
Jag är ofattbart stolt över att du är min man.
Jag ser fram emot vår framtid tillsammans.
Och jag längtar efter att få ner dig och ge dig en kram.
Jag älskar dig.
Älskling. Jag hoppas att du mår bra, och är trygg och varm.
Jag vet att din beslutsamhet och envishet,
och din styrka och tålighet är en del av dig,
och det är delvis därför jag älskar dig.
Det kommer att få dig upp för berget.
Men kom ihåg att du är mycket mer än så.
Så vad som än händer, har du gjort nåt otroligt.
Jag älskar dig och saknar dig.
Och jag längtar efter att träffa dig när du kommer tillbaka.
Jag är helt slut. Vi har drygt 1 000 meter kvar.
Jag har ingen aning hur det ska gå. Ben är grym.
Han har det också kämpigt, men jag är så stolt över honom.
- Chefen. - Tack, Khajou.
Vi har lämnat våra tält
och möter en otrolig himmel som är helt upplyst av stjärnor.
FÖRSÖK ATT NÅ TOPPEN 23:00
Vi ville korsa fältet...
ARRONS RÖST
...under nattens kyla.
Då är isen stabilare och det är enklare för Ed att gå över.
Jag klev upp och spydde överallt.
Beetle kom ut och sa att Ben inte mådde bra.
Han hade haft höjdsjuka under kvällen.
Raveen tar honom till baslägret.
Baslägret.
- Det är bättre att gå hela vägen ner. - Ja.
Om du går vidare när du är så sjuk,
så kan du dö.
Den där rösten av nederlag började komma tillbaka.
Men jag hade förberett mig på det. Jag jobbade mycket med det innan.
Höjdsjuka eller väder går inte att kontrollera.
Om vädret hindrade oss, så var det bortom min kontroll.
Jag gick till hans tält och sa: "Du kom till 6 000 meter.
Du är den enda med ryggmärgsskada som gjort det.
Tidigare har du inte bestigit nåt högre än Ben Nevis.
Det är lite löjligt att du ens är här.
Du ska vara stolt."
Han tittade på mig och sa:
"Det är lugnt."
Jag märkte att det var lugnt för honom, och jag var så lättad.
Vi ses om ett par dagar.
Ed kom högst, jag kom näst högst, så jag har uppnått det jag ville.
Jag har motbevisat de som sa att jag inte kunde.
I stället för att se till det han inte klarade,
så såg han till det han klarade.
Och jag gick ut i natten med de andra killarna
med ett stort leende.
Fan, också.
- Ska jag dra den också? - Nej, det borde gå bra.
Efter två timmar föll jag rakt ner i en spricka.
Jag kom upp och föll ner i en annan spricka.
Är allt det här en spricka?
Då insåg jag att vi var omringade av dem,
men att vi gick ovanpå dem.
Jag vet inte.
Jag sitter fast.
- Jag får inte upp benet. - Okej.
SEX TIMMAR SENARE PÅ VÄG MOT 7 000 METER
Sex timmar in i vårt försök att nå toppen, började solen att gå upp.
Vi påbörjade en brant stigning.
Det kändes inte som att man kom närmare toppen.
Jag frågade hur högt upp vi var.
Han sa: "Runt 6 800 meter."
Då var jag högre upp än jag nånsin varit förut.
Vi har hållit på i nio timmar nu.
Man kan lugnt säga
att det är det tuffaste nån av oss nånsin har gjort.
Jag är bara 300 höjdmeter från toppen.
Men det kan ta fyra-fem timmar. Jag visste att Arron aldrig skulle vända.
Så jag hade ansvar för honom också.
TIO TIMMAR IN...
När Ed till sist föll ner på knä, så började han gråta.
Han var totalt slut.
Min kropp låter mig inte fortsätta.
Jag har aldrig sett honom sån. Han hade pressat sig till gränsen.
Jag är helt slut, och jag har två ben.
Jag har pressat mig så hårt.
Fan.
Det räcker. Jag ger mig.
Vi har bestämt oss för att överge försöket att nå toppen.
Inte förrän jag tagit beslutet och vänt, tänkte jag: "Gud, jag kan inte gå."
Min lårmuskel, som hade fått jobba hårt på vägen upp,
började bara skaka för att det nu gick nedför.
Jag insåg att det skulle bli lika jobbigt att gå ner för berget
som det var att gå upp.
Att gå ned för bergsryggen tog runt sex timmar.
Jag gjorde det som krävdes för att komma ner.
Vi kom ner till botten av ryggen till fältet med sprickor.
Vi satt där och vilade. Jag var helt slut.
Jag kunde inte prata längre och kroppen skakade.
Men vi var tvungna att korsa glaciären
för att ta oss till Camp Two.
NITTON TIMMAR IN...
Vi satt där och insåg att all snö
som vi hade gått över på natten innan som var frusen,
nu var mjuk, och vi var omgivna av sprickor.
Bigraj lyckades nå helikoptern
på satellittelefonen och de sa: "Vi kan inte nå er. Vänta till morgonen."
Så...
- Vi kurar ihop oss. - ...klockan är tio över tolv.
Ed mår inte så bra.
Vi stod inför en natt på berget i minus 20-30 grader.
Det handlade bara om att överleva.
Jag hade tur att Bigraj och Arron var där...
Vänta lite.
Låt honom få upp lite blod, eller spott.
...som kunde fatta rationella beslut.
Jag började nästan krampa.
Ed, det här hjälper din andning. Sätt på dig den här.
Okej.
Vi gjorde andningsövningar med Arron. Och stretchade. Vi höll varandra vakna.
- EFTER 36 TIMMAR PÅ HIMLUNG - 30 GRADER
Runt 07:30 tog Bigraj satellittelefonen
och ringde helikoptern och de sa att de kommer.
Ljudet av helikoptern genom dalen var en oerhörd lättnad.
Ed kom tillbaka.
Och Ed var riktigt illa däran.
Läpparna och näsan var helt såriga där han bränt sig.
Det första jag minns är att Ben sprang fram.
Jag gav honom en stor kram och han var så lycklig.
Jag kramade honom och sa: "Hur är det?"
Han sa: "Det var episkt." Jag bara tittade på honom och skrattade.
Det sammanfattar Ed, tror jag.
Ursäkta vildvuxenheten.
Jag har precis tvättat mig för första gången på fem-sex dagar.
Vi kom tillbaka till ett nervöst läger.
De hade satt upp alla böneflaggor och hade elden igång.
Det var väldigt gulligt, men det får en också att tänka.
Det har inte sjunkit in än.
Det fanns en högre makt som vakade över oss den dan.
Med respekten som vi har för berget,
och visade berget under hela resan,
känner jag mig väldigt tacksam för att ha fått uppleva det.
Men jag hade även tur att vi kom tillbaka.
Det är inget jag skulle vilja göra om bara sådär,
men det är absolut inte heller nåt jag ångrar.
Varje gång jag är nära döden,
vilket har hänt ett par gånger nu...
...så inser man vilken tur man har som lever.
Det är nåt som jag definitivt tog för givet innan.
Den resan förändrade ditt liv.
Ja, den förändrade mitt liv enormt mycket. Till det bättre.
Och jag kan inte tacka Ed eller Lois nog för allt de har gjort.
Min stressnivå har blivit så låg. Sånt jag vanligtvis hade blivit arg på,
eller blivit irriterad av, så tog jag till mig Eds attityd...
"Strunt samma."
Jag har accepterat att olyckan skedde.
Jag har accepterat mina skador nu.
Jag vill inte fokusera på nya mål nu.
Jag vill bara njuta och tänka: "Vad har jag gjort? Vad har jag uppnått?"
Och njuta av att berätta historien.
Jag såg direkt hur mycket den resan hade förändrat deras liv.
Ed omstrukturerade vad han vill göra,
var han vill åka och vilka värderingar han efterlever.
Han tar bara jobb som är sanna mot honom
och som tar honom närmre
de djupare saker han vill göra, inte de ytliga.
- Vill du gå igenom det här? - Ja.
Förra året bestämde vi att vi ville hjälpa till att nå fler.
Vi fick så många ansökningar, men ville hålla fast
vid vårt sätt att verkligen förändra nåns liv.
Och man kan inte göra det med tusen personer samtidigt.
Försök att titta på handen.
Genom att förändra livet betydligt för färre personer,
så blir det ringar på vattnet och de hjälper andra.
Men att de får höras
innebär att andra kan se det och inspireras av det.
Vi ville skapa evenemang i hela landet
som fler kan engagera sig i, och det är Together Outdoors.
Det är ett nätverk som började på Facebook
där folk som gått igenom trauman
kan kontakta varandra och gå på organiserade vandringar.
Tack att jag fick bli förmånstagare. Ni är värdefulla.
Jag hoppas kunna ge tillbaka och hjälpa er snart
Vilken episk dag med episka människor
Jag har bestämt mig för att bestiga Yr Wyddfa, ni är inspirerande
Jag är stolt över dem båda.
EDS MAMMAS RÖST
De jobbar så hårt.
De har roligt också, men de jobbar så hårt.
På och utanför kontoret, är de totalt fokuserade.
Jag tror att allt det här...
EDS PAPPAS RÖST
...har stärkt deras relation, snarare än försvagat och förstört den.
FRANKRIKE
De är båda väldigt passionerade över det de gör.
ÖSTERRIKE
Man ser att de har roligt.
MAROCKO
ISLAND
De ser vilken skillnad det gör för människor.
STORBRITANNIEN
Positiva känslor är väldigt läkande.
Det är troligare att folk blir friska om de är positivt lagda
och omgivna av folk som ger dem positivitet.
Ja, Jen. Kom hit.
- Jag kan inte tro det. - Ja!
Det är ganska uppenbart, men det stämmer.
All välgörenhet jag gör och mitt mentorskap,
det läker mig.
En otrolig dag med fantastiska människor! Ni har skapat nåt unikt
Hedrad att vara en del av M2M
Vilken inspiration för alla med handikapp
Hittade precis er och ert arbete.
Jag är så glad att min son ska få vara med om era äventyr!
Hur känns det inför vandringen med Leo och Waldo?
Det ska bli kul.
- Jaså? - Jag är rädd, men förväntansfull.
Det är nog en sån grej som verkligen kommer
att vara på gränsen...
Det är bortom min tekniska förmåga.
Varför gör du sånt här?
Av flera anledningar. Det hjälper mig mentalt att träna.
Det är stort.
Och förhoppningsvis inspirerar det andra att tänja på sina egna gränser.
Nu när Nepal har sjunkit in, handlar det mer om att göra saker
som är riskabla och svåra, men inte vårdslösa.
Precis.
Jag älskar dig.
Det är alltid svårt att säga hej då till den här...
Särskilt efter det som hände på min senaste expedition.
Vilket äventyr - ta hand om dig
FRANSKA ALPERNA PERSONLIG UTMANING
Klättring är ingen adrenalinsport.
PROFESSIONELL KLÄTTRARE
Det handlar inte om kickar.
Det är för smärtsamt och utdraget för det.
För mig finns det otvivelaktigt en andlig faktor.
Det är inget sammanträffande att de bästa klättringarna
finns i nationalparker.
De här miljöerna, de stora, bergiga landmärkena, är majestätiska.
De är vackra. De är fantastiska platser att vara på.
Wow.
Jag kan fortfarande inte förstå hur jag ska kunna ta mig till toppen.
Men jag litar fullkomligt på de jag har med mig.
Och Leo säger att det är möjligt.
Ed måste ta sig dit upp själv.
Jag ska bara minimera riskerna. Han får i princip sköta sig själv.
Den är som en kniveggskam, och väldigt utsatt.
Det är den läskigaste miljön man kan tänka sig.
Men det är nog en perfekt utmaning för var han befinner sig.
Jag är dålig på det här, men omgiven av proffs,
så min kurva har gått så här.
Jag lär mig så mycket.
Kurvan har aldrig varit så brant sen min olycka.
Jag fick lära mig att gå igen
och varje dag är som en skoldag.
Klockan är sex på morgonen.
I dag ska vi klättra upp för den där bakom mig.
Jag vet inte.
Jag är förväntansfull. Adrenalin. Det känns som innan en match.
Det är samma känsla som innan en rugbymatch.
Men nästan ännu intensivare för det är inget jag gör ofta.
Jag visste att rugby skulle göra ont.
Jag älskar det här stället.
Jag bröt nacken och skulle bli kvadriplegisk.
Jag tänkte inte: "Nu fortsätter jag. Jag löser det."
Det har absolut varit en process.
Men jag insåg att man måste fokusera på det man kan göra
och det positiva i livet.
Om man fokuserar på det negativa, kommer det att förtära en.
Snyggt.
Jag hade kunnat vara kvar i poolen. Jag har tur som inte dog.
Ibland känner jag: "Vad irriterande. Vad ont det gör."
Eller: "Vad lång tid det tar." Så känner varje dag.
Inte bara varje dag, utan nästan varje timme.
Men den frustrerande känslan är övergående.
För min hjärna omformulerar den till:
"Nej, kom igen. Kämpa på. Det där hjälper inte."
- Här ska utrustningen på. - Ja.
Kanske lite lösare, så att jag kan ta tag i den
längre bort. Så, ja.
På det här viset kan jag ta tag,
flytta foten och placera den på klippan.
Det funkar i teorin.
Är du redo?
Det är fysiskt utmanande.
Fan.
Men även mentalt. Det är läskigt.
Alla är rädda för höjder. Men det finns en annan aspekt också.
Hjärtat slår.
Klättring är en intellektuell utmaning, som problemlösning, Rubiks kub.
Man måste lista ut hur man ska använda verktygen man har till förfogande.
Fingrar, tår och hjälpmedel
för att övervinna utmaningen att klättra uppför bergsväggen.
Det är väldigt djupt och känslosamt.
Och det finns en slags klarhet i det och man måste koncentrera sig.
Man måste verkligen fokusera på uppgiften.
Man måste vara närvarande och i stunden.
Så det är nästan som en slags meditation.
Det finns inget att ta tag i.
Fan, jag halkade.
- Okej. - Det går bra.
Det är ju inte ett brant stup.
Ja. Bra början.
Det var första delen.
- Ja. - Förrätten. Nu kommer huvudrätten.
Det menar du inte?
- Håll linan slak. - Ja.
Det här blir svårt.
Jag måste försöka få över vänster ben.
Det är benet som inte vill samarbeta.
Det här blir också ganska klurigt.
Det är klättrarspråk för: "Det blir väldigt jobbigt."
Okej, "ganska klurigt." Det gillar jag.
- Vänta lite. - Var uppmärksam.
Bra.
Trehundra meter stup på varje sida. Jag är livrädd.
Mitt hjärta slår så hårt.
Jag vet inte hur länge till jag kan hålla igång adrenalinet.
Kom igen. Du fixar det här.
Lugnt och fint.
Om ryggmärgsskadan hade varit total, vilket jag trodde,
vilket jag fick höra,
hade det inte spelat nån roll hur hårt jag jobbade. Jag hade inte kommit hit.
Om inte nån släppt av mig i en helikopter.
Jag hade velat skaka om gamla Ed och säga:
"Inser du vilken tur du har som lever?"
Jag tycker att jag har bytt ut ett liv mot ett bättre liv.
Ja, det verkar funka.
Jag sätter min...
- Ett klogrepp. - Klogrepp, precis.
- Det är en unik klättring. - Klon.
Det är dit mitt högerben går.
Det är inte så bra fotfästen. Men det finns ett jättebra handgrepp.
Nu måste jag få ut klon ur springan.
Kom ut därifrån. Okej.
Jag har kramp i det benet.
Jag måste böja det och bryta krampen. Okej. Det var en pytteliten avsats.
Högerfoten har fastnat.
Foten har fastnat i springan. Okej.
Jag provar nåt annat.
Åh, nej...
Jag kommer inte att få vänster dit.
Vänta lite. Okej. Kanske om jag tar vänster in där.
Mitt vänsterben är högre än nånsin nu,
så jag vet inte om jag får nån dragkraft.
- Står det på nåt? - Ja.
- Förhoppningsvis är det stadigt. - Kör.
Tryck neråt med den hand... Ja!
- Det kommer stora grepp för händerna. - Ja, men min fot gled ner.
- Sätt höger hand högt. - Min vänsterfot gled ur. Ja.
Ja. Upp med knät. Så, ja. Lite högre. Så ska det se ut.
Det känns som om jag får en hjärtattack.
Försök att undvika det.
Ja.
Du är nästan uppe.
Ja, haka loss nu.
Nu är det enkelt.
Men jag är osäker på utsattheten.
- Herregud. - Ja, vi är på toppen.
Herregud. Ja!
Där ser du.
Det var nåt av det mest intensiva jag varit med om.
- Du klarade det. - Tack så mycket.
Du gjorde det utan... Du friklättrade.
Jag måste låta det här sjunka in.
Vem hade trott det här för fem år sen?
- Precis. Jag blir lite känslosam. - Jag med.
- Tack. - Det är bara kul att få vara delaktig.
Och det är så vackert här.
Ja. Det är för mycket för att kunna ta in.
Inte bara det, utan hur jag kan stå här uppe.
- Bra jobbat, Ed. - Tack.
- Du ska vara stolt över det här. - Vi klarade det.
Vilken bergstopp. Jag fattar inte vad vi precis gjorde.
Eller jag. Leo kan det här.
Alla som hjälpt mig på vägen för att ta mig hit,
min kirurg, mina fysioterapeuter, stod på det berget och blickade ut.
Jag är väldigt tacksam för dem alla.
Jag har träffat människor som hjälpt mig nåt otroligt,
och allt verkade kulminera i det skräckinjagande ögonblicket.
Jag tror att man får ett helt nytt perspektiv
när man gått igenom något livsförändrande
och nästan dött. Och det känner jag hos honom.
Och det är smittsamt. Han ger en den känslan.
Det har förändrat mitt perspektiv.
Jag tror definitivt att man kan förändra sitt tankesätt
och leva ett lyckligt, positivt liv.
Jag är levande bevis på det.
Det mesta av vårt lidande får vi av oss själva till oss själva.
Till syvende och sist handlar det om förmågan att släppa saker.
För vi kan inte förändra det som har hänt oss.
Så att återuppleva det om och om igen,
och att leva i det förflutna kommer bara att skada oss mer.
Om vi kan vara här och nu,
inte oroa oss för mycket över framtiden och bara leva våra liv
som om det är en gåva bara att finnas till,
så skulle det lindra så mycket lidande.
Du har två käppar, vi kan inte hålla hand.
Ett av de bästa sätten att uppnå det är att göra saker för varandra.
Var snäll, var trevlig. Det kostar inget.
Det ger ringar på vattnet som gör stor skillnad.
Undertexter: PLINT Översatt av: Sabina Svensson