Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Анно!
Його відправили в Чеккано.
ЦІНА БАБУСИНОГО СПАДКУ
Ви готові?
Так!
Ну що, погнали?
ДВОМА МІСЯЦЯМИ РАНІШЕ
Пісня 3-В класу!
Пісня Алана!
Угадай хто.
Ой. Я знаю. Здається.
Ти мене впізнала за руками чи за голосом?
І так і так.
Як давно ми не бачилися?
Страшно навіть сказати.
Краще не кажи. Надто давно.
Я об'їздив усю Південну Америку.
Чилі, Болівію,
Венесуелу.
Що ти там робив?
Ставив власні вистави. Імпровізації.
Політично провокаційні. Я навіть був у в'язниці.
За політичні п'єси?
Наркоторгівлю.
Політичний театр у деяких країнах не може працювати без наркотиків.
Як твоя мама? Вона ще грає?
Ні.
Більше ніхто не дає їй ролей.
Дай мені її номер.
Я ставлю п'єсу й маю роль для неї.
Жартуєш?
Не жартую.
Ти зробиш їй величезну послугу.
Як шкода.
Ми з тобою зустрілися надто рано.
Надто рано. Ми були
маленькими саджанцями.
Ну,
оскільки ти чіплявся до всіх навколо,
ти був скоріше виноградною лозою, а не саджанцем.
І щоб помститися, ти зв'язалася з хлопцем з 3-F.
З тим гівнюком.
Він мій чоловік.
Тоді він не такий уже й гівнюк.
Слухай.
Я завтра їду в Астурію.
На майстер-клас з імітації тварин.
Оце так.
Можна подзвонити, коли повернуся?
Так, авжеж.
Вип'ємо кави
або поїмо сіна, якщо повернешся конем.
Хочу показати тобі свій театр.
-З радістю. -І без сексуального підтексту.
Ні, я не шукала сексуального…
На добраніч.
-Добраніч. -Добраніч.
Дякую.
Ці кляті спортивні машини.
Чорт.
ЧЕРЕЗ МІСЯЦЬ
Перепрошую? Ми готові замовити.
Ні, ми чекаємо маму. Дякую, але ми ще чекаємо.
-Чекаємо маму. -Авжеж.
Цікаво, що вона хоче сказати.
Здається, я знаю.
Що?
Можливо, це стосується її роботи, але мій рот на замку.
Мабуть, вона нарешті готова дати грошей.
-Надіюся. -Будь ласка, не починай.
Вона успадкувала їх. Це її гроші. Вона робитиме з ними що захоче.
Будь ласка. Карло, скажи їм.
Сказати їм що?
Їй 90 років. Хіба вона забере шість мільйонів у могилу?
Треба допомогти рідним.
Наприклад, я маю зробити ремонт у чайній…
-Знову? -Невеликий, тату.
А поки я шукаю роботу,
було б чудово мати власну квартиру…
Тобі не подобається жити з нами?
О, так.
-Але проживши з вами рік… -Йому пора забиратися звідти.
Я мав на увазі те саме, але казав відвертіше.
Ось вона.
Вона тут?
Тато нас підтримує щодо бабусиних грошей.
-Ні. -Що? Чому?
Мені було нелегко оновити посвідчення стернового,
я б не проти купити човен чи катер.
Гаразд, підсумуємо: чайна, квартира й човен.
Будуть ще замовлення?
Мамо!
-Прошу. -Усім привіт!
-Привіт. -Мамо.
-Ти красуня. -Прошу.
Ми так давно не бачилися.
Знаю. Це моя провина.
Бабусю, поки я не забула, у мене для тебе подарунок.
Тільки я принесла бабусі подарунок?
Це чай з лісового моху.
Стережися, бо гриби виростуть у роті.
Дякую, Але.
Я попросила вас зібратися сьогодні,
бо в мене є важливі новини.
Я зустріла людину, яка мене відродила.
Ти заслуговуєш на це, минуло стільки часу.
І я зневірилася.
Знаю.
Але натомість
з першої ночі, коли він узяв мене,
моє тіло почало вібрувати.
Я стала як Магелланова протока,
яку пройшли
могутні кораблі вправного дослідника.
Як огидно!
Недавно він підняв мене…
Хай вона замовкне.
Ось він!
Привіт.
-Усім привіт. Привіт, Анно. -Привіт.
Привіт.
Кохана моя.
-Карло, так? -Так.
-Я тебе пам'ятаю. -Я теж.
Візьму стілець.
-Хто він? -Придурок.
Ну що, кохана? Усе гаразд?
Ти рада бути з рідними, з онуками?
Я маю подякувати тобі, Анно.
Якби ти не дала мені її номер, ми б не зустрілися знову,
а Джуліана не почала б знову грати.
Це правда.
Ми збираємося поставити мою адаптацію Гемінґвея
з назвою «Стара і море», стару гратиме Джуліана.
О, стару. Ще б пак.
-А ти ким будеш, морем? -Ні, я буду марліном.
Рибою. Цікаво.
Ми також ремонтуємо його театр, який розвалюється.
Вона перебільшує. Він лише трохи пошарпаний.
Зрештою, дякувати богові та грошам тітки Теї,
ми можемо собі це дозволити.
Але здебільшого завдяки тобі, люба.
Завдяки тобі.
У марліна запор?
Убий мене, рибо. Тільки ти можеш це зробити.
Убий мене, сестро.
Байдуже, хто кого вб'є.
Убийте вже одне одного.
Ой-ой.
Що таке?
Зробімо перерву. Я помираю в цьому костюмі.
Ну як я?
Ти неймовірна, люба. Чудово.
Дякую.
-Зроби перерву, а ми налаштуємо світло. -Так.
-Ходімо. -Так.
Тассо!
Це Куба?
Це схоже на кубинську ніч?
Так, це газета з Монтевідео.
Дивися. Там ідеться про Нунціо Дзампу
у зв'язку з розслідуванням убивства.
Жінка, Луїза Родрігес, була на 20 років старша за нього.
А ще є чилійська. «Імовірний підпал». Покажи їй ту статтю.
Так, мамо. Вибач, але дивися.
Де ви це взяли?
Мамо, ми найняли людину, яка провела розслідування.
Кого?
Професіонала.
Нам це здалося трохи дивним.
Що саме?
Той факт, що енергійний, чудовий чоловік
може закохатися в таку стару відьму, як я?
Саме так.
Я намагалася сказати це ввічливіше, мамо.
Нунціо вбив тих жінок!
Ти ідіот? Що ти таке кажеш?
Це не можна пом'якшити. Якщо він їх убив, то вбив.
Заспівати джингл?
А ти випадково не ревнуєш?
Мамо, я не ревную. Я турбуюся. Ти розумієш?
Нунціо одружився з двома старшими жінками, обидві були багаті,
тепер обидві мертві.
Ти багата, маєш шість мільйонів у банку, старша за нього. Варто замислитися.
У Нунціо було важке життя.
Я теж довго була сама.
Хочеш, щоб я прислухалася до дріб'язкових пліток
і відмовилася від щастя?
Якщо хочеш прожити ще кілька років.
Що це?
-Наші обручки. -Боже.
Ми одружуємося через два тижні на Менорці.
Що ти таке кажеш?
Тоді ми переїдемо до Жерікоакоари,
села на узбережжі північного сходу Бразилії.
Це що, мильна опера?
Вона давно сидить у кімнаті?
Три години. Не хоче нікого бачити.
-Може, я з нею поговорю? -Заради бога, ні.
З твоєю депресією ти доведеш її до самогубства.
Вибачте, я шукаю свою сумочку.
Кохана, як почуваєшся?
Як людина, чию маму ось-ось уб'ють. Я сердита.
Але я не дам йому цього зробити.
Який у тебе план?
Я вас не втягуватиму. Я маю це зробити сама.
Що ти робитимеш?
Нічого. Мені не потрібна допомога.
-Годі цього. -Чого?
Годі цих балачок.
Я твій чоловік, заради бога.
Я знаю, ти вважаєш мене ні на що не здатним,
але в скрутний час я готовий допомогти.
Добре.
Треба вбити Нунціо.
Так. Непогана ідея.
Мамо, що ти таке кажеш? Ти жартуєш.
Ні.
Я не жартую.
Ти здуріла?
Думаєш, я сидітиму, чекаючи дзвінка з Бразилії,
що моя мама померла, бо її з'їли піраньї
чи вкусив банановий павук?
Подзвонімо в поліцію.
Що ми їм скажемо?
Злочин ще не скоєний.
Та й Нунціо не був засуджений за смерть колишніх дружин.
Що може зробити поліція?
Мамо, це дурниці. Ми цього не зробимо. Годі.
То ми дозволимо бабусі померти?
Тоді той козел украде всю нашу спадщину.
Це жарт, так? Тату, скажи щось.
Що я можу сказати?
Ця ідея божевільна!
Ти завжди зникаєш, коли потрібна твоя допомога,
як-от прибрати зі столу.
Ти здуріла?
Ми не завантажуємо посудомийку, а говоримо про вбивство людини.
Чоловіка, який уб'є мою маму, якщо ми нічого не зробимо!
Тату, скажи щось.
-Скажи щось! -Не дратуй мене!
Дозволь подумати!
Нема про що думати.
Вибачте, це моя відповідальність. Ніхто з вас не повинен втручатися.
Я йду спати. Хочу відпочити.
Мені треба завтра ясно мислити, щоб спланувати вбивство.
На добраніч, любі.
Карло.
Що таке?
Добре, я тобі допоможу.
Не треба.
Коли ти скаржилася що ми ніколи не робимо нічого цікавого,
я не думав про вбивство.
Але якщо ти цього хочеш,
я поруч.
Ну що? Почнемо писати чернетку плану?
Ні, коханий. Не можна нічого писати.
Треба все запам'ятати.
Ну що ж.
Нині я забуваю все, що не записую.
Розумію, коханий,
але нас посадять, якщо знайдуть дошку з записом:
«Убити Нунціо в четвер». Нумо.
Привіт.
-Чого ви тут? -Іди. Швидше.
Ми з мамою…
Будь ласка, не підслуховуйте те, про що ми будемо говорити.
Ні.
Я думала про це всю ніч. Це питання моралі, воно поза законом.
Я не дозволю нікому вкрасти мою спадщину!
Скажу відверто!
Звісно, я не хочу, щоб він убив бабусю,
та якби ми знайшли альтернативу вбивству…
Любі мої, я така рада, що ви тут.
Ми нічого не робили разом після нашої відпустки в Греції.
Перш ніж ми почнемо, спробую вас заспокоїти.
Якщо ми це зробимо і нас упіймають…
Я візьму всю провину на себе.
-Гаразд. -Гаразд.
Добре.
-Хто хоче кави? -Я.
То всім начхати?
-Гаразд. Я теж хочу кави. -Я принесла круасани.
Еміліо, не будь дурнем. Це ми снідаємо в колі родини.
-Не накручуй себе. -Синку, сядь.
Добре. Почнімо.
Так.
У когось є ідеї, як це зробити?
-Можна? -Так.
Авжеж, доню.
Овва.
Ну ось.
Це аконіт. Він росте на Балеарських островах.
І на Менорці, і в лісах Санто-Томасу.
Ось.
Передай татові.
Він містить аконітин,
речовину, яка викликає параліч сенсорних нервів.
Добре.
Якщо проковтнути квіти цієї рослини, горло стискається,
настає смерть від асфіксії.
По суті, це буде схоже на серцевий напад.
Серцевий напад.
Слідів не залишиться.
Я прокинулася рано-вранці й переглянула всі довідники з ботаніки.
Овва. Ти успадкувала від матері алергію на пилок та інстинкти вбивці.
Мамина донечка. Твоя сестра чудова, так?
Підсумуємо:
весілля буде на віллі, яку орендує мама.
До приїзду гостей
ми проведемо чотири дні наодинці з Нунціо.
Чотири дні до весілля.
Чотири дні, щоб…
Щоб…
зробити це.
До речі, ми ніколи не були на Менорці.
Правда.
Кажуть, там добре гуляти пішки.
У тебе немає валізи?
Усе тут.
Три пари боксерів, три сорочки і «Вступ до метафізики» Берґсона.
Ти взяв електричну ковдру та нарукавники для плавання?
Авжеж.
Добре, що ми будемо разом, бо поруч із тобою я почуваюся молодшим.
Я так впливаю на людей.
У відпустці з чоловіком, закоханим у 90-річну жінку,
Анна схожа на підлітка.
Так, смійся.
Якщо ми не знайдемо аконіту на Менорці?
Га?
Якщо не знайдемо аконіту на Менорці?
Знайдемо.
Про всяк випадок я захопила миш'як.
Що, трясця?
Не починай.
А якщо твою валізу перевірять?
Не перевірять.
-А якщо перевірять? -Навіщо?
-Це аеропорт! Тут усіх перевіряють. -Заспокойся!
Я поклала його в твою.
Справді?
Так. Моя була повна.
Я жартую.
Заспокойся.
Думаєш, я така ненормальна, що носитиму з собою миш'як?
У флаконі в формі черепа.
Дурень.
У нас проблема.
Що?
Еміліо боїться.
Каже, що не хоче їхати на ярмарок Чеккано.
Що?
Він не хоче використовувати слово «вбивство»,
тому заміняє його кодовими словами типу «ярмарок Чеккано».
Що таке «ярмарок Чеккано»?
Не знаю. Річ не в цьому.
Якщо не вжити заходів, він може все зіпсувати.
Чудово. Що тепер?
Я поговорю з ним. Пропустіть мене.
Що таке?
Нічого.
Нічого? Твоя сестра каже, що тебе турбує «ярмарок Чеккано».
Тату, я не хочу в Чеккано.
Я не хочу туди.
Якщо туди поїхати, це переслідуватиме нас аж до смерті.
Годі вже.
Їжа трохи жирна, от і все. Не драматизуй.
Я ж казав, що заплачу.
Річ не в тому, хто платить.
Це моральне питання. Як…
Так, я знаю.
Чеків немає. Усе неофіційно.
Та іноді доводиться робити несподіваний вибір.
Менше зло для всієї родини — поїхати в Чеккано.
Ти завжди можеш вирішити не їхати з нами на ярмарок.
Тебе ніхто не змушує, сину.
Не розумію, чому ви спокійно до цього ставитеся.
Чому не маєте побоювань?
Годі тобі. Тато тут.
Вище голову!
У мого сина проблеми. Він хворий. Дуже хворий.
Що він сказав?
Змушуєш маму сісти за кермо? Сам не можеш?
Не маю посвідчення.
У мене є те, з Чіапаса,
але воно дійсне лише в Нікараґуа.
Але ти підвозив мене додому.
Я сказав, що в мене немає посвідчення. А машина є.
У мене є ідея.
А якщо ми зробимо, щоб виглядало так, ніби Нунціо скоїв самогубство?
Замість слова «самогубство»,
може, використовуватимемо інше?
Може, «засмага», бо ми будемо на пляжі?
Годі цієї маячні.
Якщо це самогубство, ніхто не шукатиме підозрюваного.
Так? Але доведеться переконати маму,
що Нунціо трохи пригнічений і що…
Вони ж актори. Вони всі психічно неврівноважені.
О, так.
Я знала, що так і буде.
Ти про що?
Ми домовилися використати аконіт?
Так, доню, звичайно. Але завжди потрібен план Б.
Авжеж. Особливо якщо план А мій. Так?
Саме так.
Чому ви ніколи мені не довіряєте?
Годі. Не поводься як дитина.
Доню, ніхто не сумнівається у твоїх навичках убивства.
Годі.
Яка краса! Яке гарне місце!
Куди ти нас привезла, кохана?
Для своїх близьких я не шкодую грошей.
Тут безлюдно.
Справді.
-Вітаю. -Вітаю.
-Добрий день.
-Патрисія? -Так.
Вона куховарка, а також покоївка.
А Луїс — садівник, так?
-І охоронець. -Чудово.
-Ми все вам тут покажемо. -Гаразд.
Еміліо, виходь.
-Тобі подобається, коханий? -Тут гарно.
Бачиш, як тут чудово?
Он там басейн.
Нижче — вихід на приватний пляж.
Ясно. А чому тут стільки камер?
Мій чоловік трохи параноїк.
Попросив власників встановити їх.
Раніше я служив у цивільній гвардії.
Я думала, тут безпечно.
Безпечно?
Тут дуже безпечно.
До того ж остров'яни знають, що я тут.
Вони знають: якщо сюди хтось полізе, я спершу вистрелю, а потім спитаю, хто це.
Якщо відповідь не сподобається, вистрелить ще.
Отож-бо.
Невже?
Тут є охоронець.
Що робити? Не знаю.
Що нам робити? Треба й Луїса вбити?
І залишити Патрисію живою?
Авжеж ні.
Треба вбити й Патрисію.
Чув?
-Що? -Це.
Не знаю. Це в кімнаті твоєї матері.
Вони пересувають меблі?
І не знають, куди поставити.
Що?
Пересувають їх туди-сюди, туди-сюди.
Зроби щось!
Що саме?
Не знаю, але ти маєш їх зупинити.
Я мушу слухати, як мій колишній і мама «пересувають меблі»?
Вони здуріли?
Колишній? Який колишній? Це було 40 років тому.
Він не колишній.
Він мешканець будинку для літніх людей. Та все одно вражає.
Іди, будь ласка!
Я роблю це заради тебе.
Чого ти хочеш?
Ну…
Анна не може заснути.
Чому?
Через цей шум.
Це одуди в саду.
Так, одуди теж.
Знаєш, мені теж важко заснути
вперше в новому ліжку.
Ага, я помітив.
Але гадаю, ваша донька непокоїться, бо чує, як ви
«пересуваєте меблі».
Га?
Ми зі свого номеру чуємо, як ви пересуваєте меблі. Ліжко!
-Знаєш, що вам варто зробити? -Що?
Трахнутися. Вона втомиться й заспокоїться.
Джуліано, у нашому віці
треба поважати одне одного й розуміти, коли заходимо надто далеко…
Моя теща — шльондра.
4 ДНІ ДО ВЕСІЛЛЯ
3 ДНІ ДО ВЕСІЛЛЯ
Доброго ранку.
Доброго ранку, Патрисіє.
-Дякую, Патрисіє. -Дякую, так.
Знаєте,
минулої ночі я отримала щось на зразок прозріння.
Я зрозуміла, що щаслива.
-Ми помітили. -Це чудово.
Нарешті щаслива.
Сподіваюся, Нунціо зі мною не нудьгуватиме.
Іноді він здається таким далеким,
замисленим.
Знаєш, мамо,
річ у тім,
що Нунціо
лікувався від депресії ще у школі.
Так, це правда.
Я думала, він це пережив,
але він сказав нам, що…
відчуває екзистенційну порожнечу,
його охоплюють смуток і апатія.
До речі, Еміліо каже, що теж це помітив.
Люди з депресією це відчувають.
Так, але в депресії Еміліо є підґрунтя.
Він самотній, як пес, у нього гівняне життя.
Це нормально, що бідолаха засмучений.
З іншого боку, депресія Нунціо
взялася хтозна-звідки.
Це тягар життя, меланхолія.
Люди не хочуть вставати вранці, бо не можуть зустріти новий день,
не купаються, бо бояться води.
Це найнебезпечніша депресія.
Я кохаю тебе!
Народ, цей острів неймовірний! Хто хоче зі мною покататися?
Це депресія.
Злети й падіння. Злети, потім падіння.
Я хочу мати крила, як у планера
Щоб залетіти якнайдалі
І мати хатинку біля річки
Щоб там чистити своє пір'я
Одного разу в Албанії я катався верхи з Фіордалізо.
Я не знаю, хто це.
-Ти не знаєш Фіордалізо? -Ні.
Тоді вбий себе. Застрелься.
Не будь таким.
Хтось керує твоєю чайною, поки ти у від'їзді?
Вона зачинена.
Для економії електроенергії.
-Це все одно фінансова чорна діра. -Що саме?
Чайна. Чорна діра. Справи йдуть жахливо.
Вибач. Я не знав.
Бо я нікому не казала.
Про це знають лише мої постачальники, а тепер і ти.
Тому ти ніколи мені не дзвониш?
Я думав, що зробив щось не так.
Я думав, ти ненавидиш свого старшого брата.
Авжеж ні.
Мені завжди потрібен поруч той, кому гірше, ніж мені.
Ідіть сюди, тварини. Погляньте на цю красу.
Я візьму пляшку води.
Але!
Що?
Можна позасмагати.
Так, сподіваюся.
Слухай, не думаю,
що буде кращий час для засмаги.
Я не зможу засмагнути!
Сам приходь сюди засмагати!
Що за дурість? Я ніколи не засмагаю!
Я навіть не хотів їхати на цей клятий острів!
Я не засмагаю!
Я ніколи не засмагаю!
Я теж!
Яка різниця? Не засмагайте! Вас ніхто не змушує!
Параноїки.
У мене є сонцезахисний крем SPF 50.
Ходімо плавати.
Нунціо робив фото біля краю скелі, а Еміліо сказав:
«Іди засмагай». Я підійшла ближче, він там фотографував,
і я сказала собі: «Я зроблю це». І я збиралася.
Еміліо, як завжди, облажався. Але це нормально.
Я сказала собі: «Я його штовхну».
Але не змогла.
Ти завжди була такою.
-Що? -Займалася танцями, але не виступала.
Займалася плаванням, але не змагалася.
«Ні, мамо. Я не можу». Пам'ятаєш, які ти сцени влаштовувала?
Пам'ятаєш? «Я хвилююся. Я ціпенію».
Це не те саме.
Ні, це те саме.
Ти маєш побороти себе.
Це для твоєї ж користі, хоча це й убивство.
Мені треба в туалет.
Облиш її. Їй і так соромно.
Що я сказала?
Вона не штовхнула його зі скелі. Не страшно, таке буває.
Вона вже засмучена. Не погіршуй ситуацію.
То я нічого не можу сказати? Вона не дитина.
Річ не в цьому.
Це вона ставить таку високу планку.
Гіпотензія, параліч нервів, аконіт. Та ну.
Вона поводиться як фахівець,
а коли треба діяти, завмирає.
Про мене говорите?
-Ні, люба, ні. -Ні, доню.
На мій погляд,
зважаючи на те, як усе складається,
не думаю, що ми зможемо.
Годі!
Ти маєш вірити в нас як у сім'ю.
А найголовніше — ти маєш вірити в себе.
-Ти такий песиміст, Еміліо. -Ти песиміст.
Цікаво чому.
Ти про що?
Ти завжди ставилася до нас як до дітей-ідіотів.
А коли тобі зручно, хочеш, щоб ми поводилися як дорослі.
-Яке чудове виховання. -Годі! Ти постійно скаржишся.
Яка різниця, як ми вас виховали чи що ми думаємо про вас як про людей?
Вам 30 років. Подорослішайте!
Так.
Мене це дуже засмучує, розумієте?
Ми не можемо об'єднатися, навіть щоб скоїти вбивство.
-Мама має рацію. -Так.
Спробуймо триматися разом і зосередитися на завданні.
Це не так уже й складно.
Це ж не ядерна фізика.
Треба позбутися одного абсолютно нікчемного ідіота.
Так. Нумо.
Іди погуляй з братом.
Пошукайте ту рослину-вбивцю.
Так.
Як вона називається? Анагонеда? Анконеда?
-Аконіт. -Аконіт.
Ворушіться. Ідіть.
Майте сміливість.
-Ходімо. -Сміливість.
У кого вони вдалися? Не в нас.
-У твого батька-боягуза. -Цить.
-Твоя мати ним керувала. -Не пхайся в чужі справи.
Потенційно смертельні рослини можна знайти де завгодно.
Кажеш, ніби це добре.
Ні. Нічого. Треба подивитися там.
Іди. Я зачекаю тут.
Чому?
Буду на варті.
Попереджу, якщо хтось наблизиться. Я видам звук тварини. Коня!
Чудово. Якщо почують твоє іржання, нас точно не помітять.
Ідіот.
У нашій ванні голий чоловік.
Га?
У нашій ванні голий чоловік.
Що ти маєш на увазі: «Голий чоловік у ванні»?
Доброго ранку.
Хто ви такі?
Ні, хто ви такий?
Тут є діти?
Ні.
Шик.
Але ж тут є дорослі…
Вибачте. Я помився у вашій ванні. У моєму номері ванни немає.
Я Боян, шафер Нунціо.
Щойно приїхав із Чилі.
Вставай, ходімо.
Знайшла?
Ні.
Боже. Я якось дивно почуваюся.
Після сну мені стало гірше.
Що сталося?
Спокійно. Я маю тобі дещо сказати.
Ти мене вже лякаєш.
Я його знайшла.
Чорт.
-А якщо я його торкнувся? -Так, ти його торкнувся.
Звідки ти знаєш? Ти була далеко.
У тебе тут невелика висипка.
-Я помираю. -Ні. Ти його не їв.
Але ходімо до лікарні.
-А якщо їв? -Ти їв?
-Не знаю. -Що? Ти пасешся уві сні?
Люди іноді ходять уві сні. Можливо, я їм уві сні. Допоможіть!
-Еміліо! -Допоможіть!
Ні, стій! Еміліо!
Я помираю!
Еміліо!
Я помираю!
Ще фруктів, Карло. Клади. Не турбуйся.
Авжеж. Що мені робити?
Де ви в біса були?
Не питай.
Ви знайшли рослину?
Так, але той геній поспав на ній, довелося їхати в лікарню.
Мені нанесли кортизон, але набряк лишився.
Ми не зможемо використати аконіт, бо під час розслідування
зіставлять факти й зловлять нас.
Чому щоразу, коли я намагаюся щось зробити, ти все псуєш?
-Авжеж, я навмисно отруївся. -Так.
Тихо.
Що відбувається?
Нунціо поїхав у село привезти друзів Луїса й Патрисії,
щоб відсвяткувати прибуття шафера.
Якого шафера?
Його звати Боян.
Сербський весільний організатор, усиновлений уругвайцями.
Він не бачить?
Тимчасово.
Він пошкодив очі, організовуючи перше причастя у Вальпараїсо.
Анно!
Нарешті ми самі.
Так.
А де мама?
Відпочиває. Вона трохи втомилася.
Як незвично для 87-річної жінки.
Я знаю, чого ти хочеш.
Чого?
Тобі вистачить сміливості?
Вибач, про що ти говориш?
Покинути його.
Анна, яку я знав, не задовольнилася б цим.
Вибач, можна?
Дивно це чути від чоловіка, який закохався у 87-річну жінку
з шістьма мільйонами в банку.
Маєш рацію.
Я завжди любив багатійок.
Але не через гроші.
Багаті жінки щасливіші за бідних.
Я люблю щастя.
Це я і ти.
Займаємося коханням під час шкільного протесту.
Ні, ти ніколи не був таким гнучким.
Розумієш?
Що відбувається?
Нічого не відбувається. У цьому й проблема.
Нікого не хочу звинувачувати, але план з аконітом провалився.
Післязавтра Луїс і Патрисія їдуть на фестиваль у Сьюдаделлі.
Це буде ідеальний час поїхати в Чеккано.
Підмішаємо снодійне в напій Нунціо,
а коли бабуся засне…
А якщо не засне?
-Бабуся завжди лягає спати після їди. -Можливо, зараз не ляже.
Припини. Бабуся ляже спати.
Якщо не ляже, я її нокаутую й покладу в ліжко.
Заспокойтеся. Бабуся ляже спати.
Поки вона спить, віднесемо Нунціо в гараж.
По дорозі в гараж камер спостереження немає.
Ми посадимо його в машину, під'єднаємо шланг до вихлопної труби,
запустимо двигун,
поки він не…
А Боян?
А Боян…
Щось придумаємо, щоб він поїхав на фестиваль.
-Або вб'ємо його теж, гаразд? Щасливий? -Це занадто.
Одну проблему за раз, будь ласка.
Еміліо, мисли позитивно.
Мисли позитивно, синку, хоч раз.
Добре, що він не бачить.
Якщо він стане свідком, добре, що це людина з вадами зору.
Наступні 48 годин
треба далі ширити ідею,
що Нунціо хоче вбити себе.
Як?
Я придумав, бо я геній.
Імітуємо спробу самогубства в басейні.
У басейні?
Хто вбиває себе в басейні?
Той, хто хоче померти. Яка різниця, де це робити?
-У басейні це неможливо. -Він не повинен досягти успіху!
Має бути схоже, що намагався.
І в мене великий план — за допомогою камер спостереження…
Навіщо це пояснювати людям без уяви?
Звучить по-ідіотськи.
Тоді проголосуймо.
Хто проти басейну?
Чудово. Ми з мамою за.
Твій голос нічого не вартий, твій коштує ще менше.
Рішення прийнято.
-Так голосування не працює. -Саме так і працює!
Оскільки ви всі погодилися, що я в разі чого візьму провину на себе,
то мені вирішувати!
Отже, це станеться завтра,
коли ми з бабусею в центрі вибиратимемо квіти для весілля.
Вибачте, але що саме станеться?
-Скажу завтра вранці. -Боже мій.
Я така щаслива познайомитися з тобою, Бояне.
Шкода, що ти живеш так далеко.
Справді.
Якби ти жив ближче…
3 ДНІ ДО ВЕСІЛЛЯ
2 ДНІ ДО ВЕСІЛЛЯ
Ось так. Спокійно. Обережно.
Обережно.
Якщо чесно, цей план просто смішний.
Він іде.
Тату, це взагалі не має сенсу.
Не стримуйся. Виглядай збентеженою. Вдавай, що ти спустошена.
Не знаю, чи зможу.
Нунціо, як справи?
Я йду плавати.
Тато може робити «порожні легені» цілу хвилину.
-Що таке «порожні легені»? -Нічого.
Ні, скажи йому, тату. Не будь скромним.
Я можу затримати дихання під водою у басейні на півтори хвилини.
Навіть довше.
Я маю посвідчення водолаза. Отримав на Балі у 80-х,
коли мене звинуватили, що мій паспорт фальшивий.
Звичайна італійська юридична нісенітниця.
О, ясно.
Ти не зможеш затримати подих на півтори хвилини.
Ось що ми зробимо.
Поки я під водою, сядьте в машину
та проїдьтеся навколо острова.
Коли ви повернетеся, я буду ще під водою.
Хвилинку.
Іди.
Іди!
Боже мій!
Боже, тату, що він робить?
Що ти накоїв?
-Що я зробив? -Ти божевільний! Я знав, що ти спробуєш!
-Тату! -Не можна так ризикувати життям!
Ніколи не ризикуй життям!
Я божевільний? Ви всі божевільні!
Ти не виходив. Ми думали, ти знепритомнів.
Я? Ви всі божевільні.
У вас така дивна родина.
І ви не прикольні, а безумні!
Ви ненормальні!
Доню, ти гівняна акторка.
Надто фальшиво, надто високо, забагато криків. Просто жахливо.
Ти сказав мені це зробити.
Але було занадто.
Гадаєш, у тебе вийшло краще? Га?
Луїсе, ти там?
Привіт, Карло. Як справи?
-Чудово. -Чого тобі?
Це делікатне питання.
Хочу сказати, що Нунціо переживає
важку депресію.
Нунціо?
Але він такий щасливий.
Торік він намагався вбити себе.
А кілька хвилин тому в басейні
він намагався втопитися.
У басейні?
Але як можна втопитися в басейні? Це неможливо.
Це не неможливо!
Нунціо може бути непередбачуваним, божевільним,
але має неймовірну психічну силу.
Йому не треба цього казати, звісно.
Я лише кажу, щоб ти був у курсі.
Я хотів попросити тебе наглянути за ним,
особливо коли нас тут немає.
Авжеж.
Дякую, Луїсе. Вибач.
До речі, камери спостереження мали зафіксувати
його спробу самогубства.
Можна подивитися?
Вислови свою думку.
Коли власників немає,
камери ввімкнені, але не записують.
Тоді навіщо вони тут?
Вони відлякують злодіїв.
Мені дуже шкода Нунціо.
Якщо хочеш, я викличу знайомого лікаря. Психіатр…
Ні. Він ненавидить психіатрів. Він довіряє лише шаманам.
Та забудь. Бувай. Пішло воно все.
Анно!
Де ти була?
Я не могла заснути й пішла прогулятися.
Карло, ідея з басейном була неймовірною дурістю.
Алессандра має рацію.
Ти тримаєш нас поруч, лише щоб критикувати.
Я бачив тебе в басейні з Нунціо.
Мене?
Що ти таке кажеш? Я гуляла сама.
Тоді хто трахався на дивані?
Карло!
Мабуть, Джуліана. Вони як кролики.
Ти справді думаєш, що я втечу з убивцею моєї матері?
Я не знаю. Може, у тебе комплекс Електри.
У тебе юнгіанський період.
Годі цієї дурні.
Хай там як,
Нунціо досі пересуває дивани,
влаштовує вечірки, практикує йогу щастя.
Хто повірить, що він хоче вбити себе?
Навіть якщо він сам це скаже.
Якби він сам сказав, думаю, повірили б.
2 ДНІ ДО ВЕСІЛЛЯ
1 ДЕНЬ ДО ВЕСІЛЛЯ
Зробімо фото.
-Чого ти? -Сімейне фото, усі разом.
-Нумо. -Справді?
Зніми окуляри, люба.
Тепер усі скажіть «сир».
Ні, скажіть «бріолін», пальці вгору, як Джон Траволта.
Ну-бо. Ти теж, Карло.
Аякже.
Чудово. Ходімо в лабіринт.
-Можна особисте питання? -Авжеж.
Як воно — мати таку гарячу доньку? Важко?
Чому ти мене питаєш?
Такий конформіст.
Та нехай.
Я забув, що ти інженер.
З душею робота-конформіста.
Вибач. Це моя вина.
Іди в дупу.
Я піду сюди.
Що там таке?
Підготовка до сьогоднішнього фестивалю.
Анно, я піду нагору.
Так. Ми зараз будемо.
Джуліана в надійних руках.
У двох бідолашних колишніх дружин Нунціо нікого не було.
Їх ніхто не захищав так, як ти захищаєш маму.
Про що ти говориш?
Про кохання, Анно.
Що ти думаєш про Нунціо? Він щасливий?
А що?
Не знаю. Я трохи хвилююся.
У нього депресія.
Не хочу, щоб він накоїв дурниць.
Наприклад?
Я б не хотів, щоб його знайшли
у гаражі з вихлопною трубою в роті.
Ходімо до Джуліани.
Потроху, поволі,
як ранок змінює ніч,
моє хвилювання досягає кульмінації,
а твоя присутність розмита,
ніби ти далеко.
Чудово.
Я нічого не зрозумів, але дуже поетично.
Слухай, Нунціо,
мені треба з кимось поговорити,
але від дітей користі мало, тим паче від Анни.
І ти звернувся до мене?
Більше нікого немає.
Це дуже особисте.
Гадаю, саме ти можеш мені допомогти.
-Прокляття людини, яку люблять усі. -Ну ще б пак.
-Усі присмоктуються до неї. -За стіною є бар. Хочеш випити?
-Ти платиш? -Так, я. Ходімо.
Як справи, дорогенька?
Добре. Я майже закінчила.
Тобі пощастило, Анно.
Це рідкість для доньки —
бути присутньою на весіллі матері.
Чудово.
Бояне, чого ти хочеш?
Того ж, чого й усі.
Кохання.
Грошей.
Скільки?
Один мільйон.
Мільйон?
Ти здурів?
За 87-річну жінку?
Нунціо — мій друг.
Вона енергійна, дотепна.
Але вона ще й скалка в дупі.
Хай як я її люблю,
вона не варта більше 300 000 євро.
Та ну.
Чотириста.
Триста п'ятдесят.
Гаразд, 400 000 — і я скажу поліції,
що Нунціо вже намагався вбити себе у Монтевідео два роки тому.
Гаразд?
Я більше не кохаю Анну.
Я хочу написати їй листа, пояснити чому.
Я вже його написав, але він жахливий.
Ти вмієш добре писати, говорити. У тебе талант.
Може, допоможеш переписати?
-Є папір і ручка? -Так.
-Ось. -Так, готовий?
Я не можу. Напиши сам.
Я потім перепишу.
Добре, але не плач. Гаразд?
Я розумію, що тобі сумно, але відрости яйця.
Я б хотів, щоб це було схоже на останнє прощання.
Життя втратило сенс, і я хочу піти.
«Анно, моя давня кохана».
Ідеальний початок, але не пиши «Анна».
Я б просто написав: «Моя давня кохана».
-Чому? -Імена відволікають.
-Лист для Анни. -Звісно, але вона це вже знає.
-«Анно, моя давня кохана». -Просто пиши: «Моя давня кохана». Добре?
Не зупиняймося на цій фігні.
-Гаразд. -Пиши.
-«Моя давня кохана». -«Моя давня кохана».
«Я знаю, що я…»
«Дурень».
Я ціную твою чесність.
-«Нахабний дурень». -«Нахабний дурень».
«Нещирий».
-«Нещирий». -«Зарозумілий».
Зарозумілий? Ти вирішив повністю відкритися?
-Так. -Що ж. «Зарозумілий».
«За моєю маскою…»
«Маскою».
«…порожнеча».
«Порожнеча».
«І лайно».
Лайно?
Так.
-Не треба себе принижувати. -Ні, це важливо.
Я хочу висловитися чітко, прямо, аж до мазохізму.
«Ось чому я вирішив покинути
твій і мій світ».
Це шедевр.
Покладемо в машину біля його тіла.
Його прощальний лист.
Я хочу сказати тобі дещо важливе. Тобі треба це знати.
Боже. Добре чи погане?
Це добре.
«Я бачу, що мій чоловік — молодець». Таке добре?
Ні, радше таке: «Боян знає, що ми хочемо вбити Нунціо».
Що? Жартуєш?
Ні.
Чому це в біса добре?
Бо це не проблема.
Ми домовилися.
Власне, він підтвердить суїцидальні нахили Нунціо.
Тобі не здається, що все виходить з-під контролю?
Любий, не хвилюйся.
Це нормально для планування вбивства.
Коханий, повір мені.
Твоє ім'я — два чарівні склади.
«Нун».
«Ціо».
Усі люблять тебе.
Ти втілюєш 54 жіночі риси
і 54 чоловічі риси.
Ти не самотній.
Ти старший брат Бога.
Усі люблять тебе.
Привіт, Луїсе.
Привіт.
Коли почнеться фестиваль?
Скоро.
Я бачила репетицію на конях.
-Вам сподобалося? -Дуже.
Боюся, Патрисія погано почувається.
У неї сильна мігрень.
Не думаю, що ми поїдемо.
Луїсе?
-Луїсе. -Що?
Ми подбаємо про Патрисію.
Не хвилюйтеся, дякую.
Моя дочка керує магазином, де продають трав'яні чаї від мігрені.
Вона практично лікар.
А я працювала у собачому притулку п'ять років.
У собак теж буває мігрень, і ми їх лікували.
Ми подбаємо про Патрисію. До того ж фестиваль лише раз на рік.
Тричі на рік.
Це ж острів. Тут нічого не відбувається.
Шкода пропускати.
Я не знаю.
Щось у мене машина барахлить.
Боюся, вона не дотягне до Сьюдаделли.
Не судилося.
Судилося. Візьми нашу машину.
Так?
Тоді добре, дякую.
Будь ласка. Як мило.
Чудово.
Гей.
Що?
Це легке заспокійливе для твоєї матері, щоб вона заснула.
-Так. -А це вирубить Нунціо.
Карло, дивися, щоб… Розумієш?
Анно!
Хто ці люди?
Партнерки з бурако, гри в карти.
Дорогенький!
Що?
Тобі подобається ця сукня?
Я купила її під час гастролей у Каїрі багато років тому.
Так. Ти схожа на Ванну Марчі.
Ну ти й ідіот.
Мені подобається Ванна Марчі.
Навіть фізично.
-Сюрприз! -Сюрприз!
Повірити не можу!
-Мої дружки тут! -Так.
-Я думала, ви приїдете завтра! -Ми хотіли тебе здивувати.
-Як мило! -Що відбувається?
Її подруги тут.
Мої дружки тут.
Страждання, Горе й Нещастя.
Повечеряйте з нами сьогодні. Ми нап'ємося.
-Авжеж. -Це ж треба.
-Рада вас бачити. -Добрий вечір.
-Який сюрприз. -Добрий вечір.
Чудова ідея.
Так.
Вони залишаться на вечерю.
Так.
Не думаю.
-Бояне, вибач. -Що?
Ти не можеш упустити таку нагоду.
Наш весільний організатор.
Дівич-вечір.
Дівич-вечір, Бояне.
Так. Дівич-вечір.
Обов'язково.
То який план?
Підемо на вечірній пікнік.
Нічне купання.
Можете скупатися, якщо хочете, та якщо боїтеся, не треба.
У мене краща ідея.
Чому б не взяти їх на фестиваль до Сьюдаделли?
Якщо там є випивка!
Це там, де наш готель.
Ми нажеремося
й повернемося до номерів рачки.
Гаразд. Їдьмо на фестиваль.
Фестиваль.
Так.
Бережіть себе.
Зачинімо ці двері.
Напийся й за мене, брате, добре?
Так, авжеж.
Подвійну порцію.
Гаразд, брате.
Сюди. Нахили голову. Заходь.
Бувайте, красуні. Розважайтеся. Бувайте.
Бувайте.
Ми не п'ємо?
-Я зроблю ром-колу. -Ти вмієш?
Треба спершу вичавити лайм на лід.
Знаю.
-Я допоможу. -Ні.
Він упорається.
-Точно? -Так. Він п'яниця.
Він зіпсував стільки свят.
Справді.
Оскільки ми тепер сім'я, можемо більше не прикидатися, так?
Нюхнемо кокаїн разом. Усі будуть, так?
Ні, дякую.
Я теж не буду.
А я буду. Сім'я — це чесність.
Чесність і кокс. Тут не помилишся. І не розчаруєшся.
Авжеж.
Я тут.
Здається, я залишив його в кімнаті.
Прошу.
Ром-кола.
Гаразд.
Це для Нунціо.
Дякую.
-Це тобі, кохана. -Дякую, коханий.
-Прошу. -Дякую, тату.
Еміліо.
За сім’ю!
-За сім'ю. -Сім'я!
З цього може вийти чудова вистава.
Невпевнена в собі донька, депресивний син,
батьки, які були разом ще зі школи.
Бабуся, яка познайомилася з удівцем. Кількаразовим удівцем, молодшим за неї.
Може вийти чудова комедія.
Можливо, чорна комедія.
Залежить від кінця.
-Так. Маєш рацію. -Так.
Обов'язково одружуватися з бабусею?
Чому б і ні?
Можливо, це не дуже гарна ідея.
Можливо, це погана ідея для вас обох.
Еміліо, припини.
Вибачте, я раптом дуже втомився.
Будьте ласкаві, принесіть мені кокаїн зі спальні,
бо я…
забув його.
І це були його останні слова.
Усі кажуть, бензин на островах дуже дорогий.
Але ні. Ми сьогодні заправилися, було недорого.
Десь 1,60—1,70 за літр?
Ми ще не їли паелью. Ми тут і не їли паелью.
Божевілля. Луїс каже, традиційна валенсійська паелья — з м'ясом.
Є також версія з морепродуктами, з мідіями. Змішаємо.
Поїмо смачну паелью, ідеальне поєднання м'яса та морепродуктів.
Сьогодні я проплив 100 кіл у басейні.
Сто кіл у басейні.
Це не олімпійський басейн, але 100 кіл — це багато.
-Я трохи втомився. На добраніч. -Еміліо!
Вибач, перш ніж ти одягнеш піжаму, треба вбити Нунціо, пам'ятаєш?
-Можна щось сказати? -Будь ласка.
Шість мільйонів. Хіба життя Нунціо коштує менше?
Певна річ.
Але не бабусине.
Очевидно, ви з татом нас погано виховали.
Ви виховали нас інакше.
Тож ми з Еміліо
нікого не вбиватимемо. Ми відступаємо. Ми не зможемо.
Думаю, все чесно.
Гаразд.
Справді?
Так, доню.
Ідіть спати.
А ви?
Ну, ми…
повільно розбудимо Нунціо й відведемо його до номеру.
Ось що ми зробимо.
Так.
Гаразд.
Вибачте, що вплутала вас.
Мені дуже шкода.
Але дякую, що були поруч, хоча це все
було повною дурістю.
Я розумію, і це кінець.
Гаразд.
Добраніч.
-На добраніч, доню. -Добраніч.
Добраніч.
Готовий?
Підійми його. Треба його підняти.
Так, але якщо я схоплю за… Він важкий. Схоплю за ноги.
Увімкни світло.
Засунь його ноги сюди.
Так, я намагаюся.
А я поки що візьму шланг.
Лист.
Якого біса?
Ні.
Якого…
-Анно. -Що?
Іди сюди.
Що?
Я не можу знайти вихлопну трубу.
-Має бути тут. -Що?
Я не можу знайти вихлопну трубу. Має бути тут.
Що?
Немає вихлопної труби.
Що ти маєш на увазі? Це неможливо.
Немає вихлоп…
Її там немає.
Це електромобіль.
Що?
Як це зробити без вихлопної труби?
Це електромобіль. Вдаримо його струмом.
Що за дурість?
Допоможи мені.
Гаразд. Що тепер?
-Ходімо спати. -Що?
Твоя мати сповна розуму. Ми розповіли їй про минуле Нунціо.
Вона в курсі.
Може, вона так хоче витратити гроші й час, що їй залишився.
Що б не сталося.
Розумію.
І мене це має задовольнити.
Я не знаю.
Я зайшов так далеко через кохання. Всупереч усій логіці.
Але тут я зупинюся.
Іди спати.
Я зараз.
Анно!
Що таке?
Його відправили в Чеккано.
Що сталося? Де Нунціо?
Він спав у вітальні.
Ні, він був зі мною. Де він?
Мамо!
-Що таке? Боже мій. -Що відбувається? Що сталося?
Луїсе!
Луїсе, що ти накоїв? Ти здурів?
Допоможіть!
Вибач. Сам не знаю, чому я це зробив.
Викличте швидку. Допоможіть!
Віддай пістолет!
Луїсе!
Це було миттєве запаморочення!
Хтось викличе швидку?
Така красуня-медсестра може працювати лише в лікарні біля моря.
Цього разу ти справді влип, друже.
Ти теж.
Що ти зробив би, якби я залишив тебе сиротою?
Купив би Harley і віллу в Чорногорії.
Що ти сказав?
Нічого.
Вибач.
За що?
Що він не мертвий.
Що ти тепер робитимеш?
Через два тижні, щойно Нунціо знову зможе ходити,
ми повернемося в Рим.
Поставимо «Стару і море».
Після вистави поїдемо до Бразилії.
Але чому, мамо?
Та спершу
я переведу шість мільйонів на твій рахунок.
Мамо, будь ласка.
Може, трохи менше.
Мені потрібні гроші в Бразилії.
Я зрозуміла справжню причину,
чому Нунціо зі мною.
Але я хочу насолоджуватися життям, поки ще можу.
Тож я вдаватиму, що маю гроші,
і насолоджуватимуся Бразилією, зробивши його своїм рабом.
Знаєш, у моєму віці
бути в Бразилії
й кохатися на піску —
це варте ризику.
Мабуть, не лише в твоєму віці, мамо.
Як вода?
Чудова.
Просто супер.
Ти не йдеш купатися?
Нізащо.
Ось мама.
Як справи?
Зважаючи на все, гаразд.
Як бабуся?
Бабуся не вийде заміж.
Слава богу.
Але було б чудово ще раз поїхати у відпустку разом.
Навіть якщо не треба нікого вбивати.
Точно.
То вона не вийде заміж?
Ні.
Слава богу. Ми не вбили його, але її врятували.
Нунціо все зробив сам.
Усе ж таки нам було нелегко.
Ми заслуговуємо хоча б на подяку. Чи на щось більше.
-Правда? -Так.
Ти говорила з бабусею про гроші?
-Я піду прогуляюся. -Я з тобою.
Що я сказала?
-Ти говорила з нею? -У лікарні?
-Так. -Ні, я з нею не говорила.
Тож я нервувався три тижні задарма?
-Ти сказала їй про човна? -Годі думати про гроші!
Ти просто не хочеш нам сказати!
-Не розмовляй так з мамою. -Не розмовляй так з нею!
-Це грубо. -Хоча б пліт?
Чому завжди я в усьому винна?
-Досить. Годі скиглити. -Ні.
Якби в мене була квартира, ви могли б…
-Припини! -Ні, це неправда.
Ось мама. І її літак.
Він падає.
Я знав. У мене було передчуття.
Годі. Будь ласка!
Ти цього не знаєш, але мама душила собак.
І навіть не пуделів.
Хай той пес замовкне!
-Що відбувається? -Нічого.
Це чутлива тема.
Що це за репліка?
Луїзо…
Луїзо… Чорт!
Будь ласка, зупини її.
-Ось він. -Ось він!
А якщо ми не знайдемо миш'яку на Менорці? Вибачте.
Якщо ми не знайдемо…
-Ні, чекай. -Стоп.
-Спочатку? -Джованні сказав.
Чудово.
Хто пукнув?
Я більше не можу.
Я чекаю, щоб ти пукнула.
-От дурень. -Іди.
Його відправили в Чеккано.
Гаразд.
Добре. До біса це.
І знято.
Переклад субтитрів: Галина Козловська