Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pojďte se mnou.
Ahoj.
JAKO V PEŘINCE
VĚZNICE S MAXIMÁLNÍ OSTRAHOU LICKING, MISSOURI
ODNĚTÍ SVOBODY: 25 LET
129, prosím.
VĚZNI NESMÍ ZAHAJOVAT KOMUNIKACI S PERSONÁLEM
Jsem zavřený už osm let
a zbývá mi 14 let za pokus o zabití.
Tohle prostředí
je džungle.
Takže musím ukazovat, že jsem velkej drsňák.
Tady dole jsem velký zlý vlk.
Jenže to musíte, nebo vás sežerou.
Tak to prostě je. Máme maximální ostrahu.
Takže tady se tvářím: „Uhni mi z cesty.“
Ale je to maska.
Protože tady nahoře se moje emoce změní, jakmile projdu dveřmi.
Nazdárek. Dobrý ráno.
Dej tam barevnou nit.
NÁPRAVNÝ PROGRAM RJD
MUŽI V TÉTO ŠICÍ DÍLNĚ PRACUJÍ VE VĚZEŇSKÉM ŠICÍM PROJEKTU.
MAJÍ ZA ÚKOL VYRÁBĚT DEKY K NAROZENINÁM
PRO DĚTI V PĚSTOUNSKÉ PÉČI V OKOLNÍCH OKRESECH.
Potřebuju stůl.
Z tohohle udělám střed.
Zvažuju bílou nebo šedou. Na přední straně deky je šedá.
Nějakou novou šedou tu mám, to by šlo.
Jakmile budeš mít možnost…
Našij tam jméno, ať to může jít do stroje.
- Jaký jméno chceš? - Tohle.
- Chceš vínovou? - Ne, červenou.
- Tmavě červenou? - Jo.
Tak jo.
Až sem.
Ahoj, jak se máš?
KOORDINÁTOR NÁPRAVY
Muži v RJO vyrábějí deky pro děti u pěstounů.
DEKA: QUEEN VĚK: 16
Věnují se tomu dobrovolnicky od 7.30 do 15.30 pět dní v týdnu.
Můžou, ale nemusí jednou odejít. Možná mají doživotí.
Tohle je způsob, jakým se odvděčují společnosti.
Před pěti měsíci přišel seznam dětí v pěstounské péči.
Všiml jsem si, že jedna slečna má narozeniny…
DOŽIVOTÍ
…ve stejný den jako já.
To mě zasáhlo.
Tak jsem jí začal vyrábět deku.
Spousta těch dětí slýchá, že nic nedokážou.
Že nejsou k ničemu.
Tohle je moje příležitost jim říct:
„Hele, záleží nám na tobě.“
A viděl jsem hotový výrobek.
K tomu mýmu mi nic nesedí.
- K téhle nebyly instrukce. - Ne, jenom fotka.
To je úžasný. To seš ty. Fakt nádhera.
- Mám rád takovýhle vzory. - Nádhera.
- Ano. - Jo.
Ty vole.
Tuhle deku chtěli ve stylu šedesátek a hipíků.
Až dokončím tenhle čtverec,
navážu na něj tímhle.
Aha, špatná strana.
Bude to na téhle straně.
DOŽIVOTÍ
A pak tohle půjde na tuhle stranu.
Máme devět kusů, kterým říkáme díly.
V každém takovém dílu je 81 kusů látky.
Dvanáct obdélníkových dílů,
v každém 99 kusů.
A potom máme čtyři velké díly na celou deku.
Tam je v každém 99 kusů.
Tím pádem máme přes 3 500 kusů jenom na přední straně.
Teď je březen a já musím mít hotovo do 1. května.
Takže, fakt doufám.
POZOR
POKUD SI Z POLICE NĚCO VEZMEŠ,
UKLIĎ PO SOBĚ
Učíme je vystřihovat čtverce.
DOŽIVOTÍ
Nejdřív uděláme to,
že si rozvrhneme vzor.
To je zásadní krok před započetím práce.
Jakmile začnu, vidím vzor v hlavě, ale nedokážu ho načrtnout.
Často, a Ricky mě za to zastřelí,
rovnou stříhám.
A pak…
proberu se uprostřed noci.
Tehdy začnu rozkreslovat.
Neřídím se vzorci.
Nerad kopíruju.
Další barvu si vybírám podle předchozí.
Tak to rád dělám. Podle sebe. Patří to mně.
Dělám to tak,
že si nejdřív vystřihnu to, co dám doprostřed.
Můj prostřední kus má obvykle 50 na 30.
Jakmile mám těch 50 na 30, vím, že nahoru a dolu dám dalších 30,
ty přidám k těm 50,
a dostanu 80.
TREST: 21 LET
Sám toho vlastně moc nevím, protože jsem ještě nováček.
Tak co jako další?
Dokončím ty dvě řady
a tohle je další řada, kterou dám pod tuhle.
Těžko říct, jak mám tohle otočit.
Jde ti to.
Vidíš, že se ti žádný roh nerozjíždí.
Organizovaný chaos, to je asi nejvýstižnější.
- Kdo má můj nůž? - Jo, přines to sem.
Je to jako taková kreslená postavička,
co vběhne dovnitř a nese nůžky a všude kolem lítají papíry.
Něco je úplně mimo.
- To se mi nelíbí. - Jak jsi to udělal?
Je to neustále stříhání, šití, žehlení,
stříhání, šití, žehlení a pořád dokola.
Pak jdeme na další krok. Začnu dělat zadní stranu.
Tohle bude zadní strana motýlí deky.
Odnesou to do šicí místnosti, kde se to sešije.
Brzo uvidíte hotovou deku.
Tak se ukaž.
- Vypadá to dobře. - Jo.
Hej.
Správně. Smotáme to.
OTEVŘENO
Jsme malá komunita ve velké komunitě.
- To je hezký. - Tyhle jsou větší.
Předbíhám.
Mimo šicí dílnu jsme se všemi ostatními.
Ale ti nemají sebemenší tušení, jak se tady cítíme.
Ne každej to chápe, ale my to chápem.
Ti chlapi tady,
moc rád s nimi trávím čas.
Máme stejný nastavení a na tom tady stavíme.
Jsme každý jiný.
Fred má rád barvy.
Tenhle půjde…
Jimmy má rád hvězdy.
Nádherný.
Rod rád vybírá materiály.
A tohle je moje oblíbený. Motýli.
Jestli můžu, rád vám ukážu tuhle.
Jasně.
Tuhle jsem ušil minulý týden
pro holku.
Já udělal tuhle.
Pokud chceš mít sedm a půl, udělej to tak,
že vezmeš osminu odsud, osminu odsud, nebo čtvrtinu…
- A vyjde to? - Jo, dokonale.
- To jsem nevěděl, ale už to vím. - Jo.
Ricky je dobrý učitel.
Za týden člověk vyrábí tak fajnový deky,
že o tom ani nesnil.
Pokud potřebujete pomoct
nebo se chcete něco naučit, jdete za Rickym.
Ještě nikdy nešil a teď se naučí, jak se to dělá.
Tohle se ti fakt povedlo.
Jsou to zbytky z jeho deky, z jiných dek.
Vezmu je, rozstříhám se a potom je znovu sešiju.
Tohle je mistr.
Učíme se od senseie.
Většina lidí tady si podělala život.
Hledají… jak to říct?
Smysl.
Trochu zatáhneš, teď to uvolníš. Otoč to.
Tak teď to máš hotový.
Strašně mě to baví.
Hlavně mě baví dělat něco pro děti v pěstounské péči.
Když vymýšlím pro holky, vidím růžovou, fialovou, zelenou.
A když vymýšlím pro kluky, vidím černou, žlutou, modrou.
Vypnu hlavu a šiju.
Je to můj únik.
Tohle tady je můj únik. Takhle se dostávám jinam.
Když šiju, vlastně tady nejsem.
ŽIVOTNÍ PRINCIPY DENNÍ BIBLE
Ne každý tu může pracovat.
Nesmí mít žádné přestupky ani provinění.
Snažím se nemyslet na to, co spáchali.
Beru je jako lidi, protože to oni jsou.
Moje máma je můj největší pohon. Díky ní tohle dělám.
Její máma, moje babička,
šila z kusů látky všechno oblečení a přikrývky.
Tohle jsem si odnesl z dětství.
Byl jsem mladý, když mě zavřeli.
Dej tam prst a drž. Přímo do rohu. Teď…
Teď je mi 64 let.
Zavřeli mě, když mi bylo 20.
Byl jsem prostě blbec a zkazil jsem si život.
Ale neměl jsem špatný dětství, měl jsem hodný rodiče.
Žilo se mi dobře.
Jenže spadneš do špatný party a uděláš osudovou chybu.
Ale to už je moc dávno.
Jeremiah teď poprvé v životě vyrábí deku.
DOŽIVOTÍ
Když se podíváš na tyto body,
všechno přesně sedí.
Moje první deka.
Takže jsem odvedl svou práci.
Máma by byla hrdá.
Jo.
Ajéje, špatná strana.
Roztáhni to až tam.
V base sedím už skoro 38 let.
Po nějaký době člověk začne přemýšlet o své rodině.
A když o ní přemýšlíte dlouho, pravda nakonec vyjde najevo.
Ty bláho. Co všechno jsem prováděl.
Byl jsem narkoman.
Já byl závislý na alkoholu.
Začalo to jít z kopce, když mi bylo asi 20.
Tehdy jsem se… Odsoudili mě za vraždu a…
Já… Jsem vinen z toho, co jsem udělal.
Rozhodně ano.
- Takže… - Převzali jsem zodpovědnost.
Je škoda, že jsme to necítili a nedávali najevo,
než nás tady zavřeli.
S tím se hodně těžko smiřuje.
Upřímně toho lituju.
Prostě, po 30 letech je člověk…
Chápete, je to…
Jo. Já nevím.
Protože moje máma pro mě hodně znamená.
Je to těžké.
Je těžké o tom mluvit.
Pánové, přišel nám balík.
Aha, a co v té krabici je?
Takhle to řekl. „Hele, přišel nám balík.“
Všechno, co tu máme, je darované.
Nebýt toho, že máme darované látky od velkorysých lidí,
nemohli bychom tohle dělat.
Na téhle polici jsou hlavně věci pro děti.
Máme tady nějaké kreslené koblihy,
hudbu, látky s obrázky klavírů.
Jídlo, buráky.
TREST: 35 LET
Taky slanina.
Tohle je výplň do přikrývek a zátěžových vest pro autistické děti.
Za tyhle dveře chlapi nesmí, tady máme uložené nástroje.
Máme tady nůžky, máme rotační řezačky.
Říkáme tomu ostrý věci.
Cokoli, co má hranu nebo hrot.
Nechceme, aby nám tady s tím někdo pobíhal.
Když ráno přijdou, zapíšou se do evidence.
Potter, co stojí tam, to je jeho sáček s nářadím.
Má ho přidělený.
Tady je hlavní inventář. Píše se tam, co má v sáčku,
takže kdyby se mu sáček ztratil, víme to.
Za sáček si zodpovídá.
Naštěstí se nám nikdy žádný neztratil.
Když jsem byl mladší,
naučil jsem se šít, ale dělal jsem čalounění.
Měl jsem čalounickou dílnu.
Tohle šití jsem nikdy nedělal. Pracoval jsem s kůží a vinylem.
Když děláš s vinylem a kůží, musíš hodně silně tahat.
Tohle je měkčí.
Sakryš. Chybička se vloudila.
Hups.
Trvalo mi to asi týden a půl
naučit svoje ruce pracovat s lehčím materiálem.
Jo, jdu to vyžehlit.
Vyrobil jsem další motýlí deku
a byla opravdu nádherná.
Pojmenovali jsme ji Světluška.
Byla na ní spousta barev, byla moc krásná.
ČERNÁ A HRDÁ
Máma motýly milovala.
Tak se stalo, že miluju motýly.
Pokaždé, když dělám motýly, myslím na mámu.
Žádala mě o jedinou věc.
Abych už nebyl takový, jaký jsem býval.
Abych neměl vztek.
Abych byl trpělivější,
abych byl chápavější, soucitnější.
To, že vám někdo udělá něco špatného,
neznamená, že mu to musíte vrátit.
Bude to znít trochu divně,
ale když zavolám domů, moje rodina to slyší v mém hlase.
Ty naše rozhovory, to je:
„Změnil ses. Zvládls to.“
A já: „Jo, zvládl jsem to.“
Samí motýli.
Už se to naučil, vidíte? Teď bude dělat ty trojúhelníky.
JEDEM!
Bolí mě hlava.
Nemáš paralen?
Potřebuju celý plato.
Hlava mi třeští z těch barev a vzorů a…
Ani nevím, co dneska dělám.
Je mi…
Když…
Jsem už starý a musím se vzchopit.
Čeká mě vyrobit ještě dalších 17 velkých dílů.
Celou noc jsem strávil u nákresů.
Když mě v hlavě něco trápí, sednu si a kreslím.
Termín je za dva týdny, každá minuta je drahá.
Do prdele!
Podělal jsem to.
Všechny řady jsem sešil špatným směrem.
Musím všechny řady rozpárat,
otočit je na druhou stranu a pak sešít.
Takže musím odpárat dva z těchto velkých čtverců,
otočit je a přešít.
To jsem dneska neměl…
Jo, občas je z toho zoufalý.
Pomůžu ti.
- Nejdřív se musí vyžehlit. - Udělám to rychle.
- Dobře. - Snad rychle.
Jo, to bude rychlý.
Když mi začal docházet čas na tu šedesátkovou deku,
Potter mi píchnul.
Jde ti to skvěle.
Podívej se na to. Přesný.
Dělá to rychle.
Jsem v šoku.
Máš hotové první dvě, dej je bokem.
- Dvě najednou? - Přesně tak.
- Dobře. - To zvládneš.
Jsem připravený.
Kdybych potkal své mladší já, řekl bych mu,
že se má víc soustředit na pomoc ostatním.
A…
V roce 2000 jsem ztratil syna, to to ve mně vyvolalo.
Zemřel v 15 letech.
Potřeboval transplantaci srdce a plic.
Mně bylo 40 let a seděl jsem ve vězení.
Necítil jsem nic než pocit viny.
Být tady a dělat to, co děláme,
mi pomáhá se soustředit.
A když se soustředím, na tyhle věci nemyslím.
- Nabrousíš mi nůžky? - Jsou už staré a tupé.
Zdálo se mi, že mají zuby.
- Ani to nezkoušej. - Málem tě dostal.
Ty vole.
- Vyříznu ti díru do ruky. - Ricky chce mít navrch.
- Jo. - Dáme Rickymu vestu.
Třeba ho to uklidní.
Hlavně ho to zpomalí.
- Sluší ti to, Ricky. - Díky, Rode.
Minutku.
Seš dobrá modelka.
Váží tři kila. Je pro 30kilové dítě.
Jsou do školy pro děti s autismem.
Tady mám…
To je jeden z dopisů, co přišel, když jsme dětem poslali vesty.
„Dobrý den. Pracuji v domově
a sleduju kluky, co dostávají dárky.
Nejstarší řekl, že to jsou nejlepší Vánoce,
a byl moc šťastný.
Nejmladší má těžký autismus,
vestu miluje a teď si zabral obývák jako svou hernu.“
Moc vám děkuje a je vám vděčná.
Prý je nikdy neviděla tak šťastné.
To mě dojímá.
Pane Pottere.
Ano.
Půjdeš se mnou?
Ano. Půjdu za tebou, Frede.
Už to mám připravený.
Hezký.
A tohle dáme…
sem.
A…
- To je divočina. - Jo.
Vypadá to, jako by tohle šlo sem a zase zpátky.
- Jo. - Sedí to.
Myslím, že to náhodou vyjde skvěle.
Jo, asi jo.
- Můžeme jít. - Tak jo.
- Tak, musíme tyhle připravit. - Jo.
Dobře.
Tyhle jsi sejmul.
Tak jo.
Ty už máš klíč?
Budou se jim líbit.
Fred je pryč.
Fred spáchal přestupek
a museli nám ho vzít.
Pracoval i u sebe v cele.
Přistihli ho s žiletkou,
řezal a opravoval oblečení.
No, je to těžký.
Jestli si neudržíš příčetnost,
nebudeš se o to snažit, skončíš jako on.
Byl to fakt neskutečný pracant.
Tak už to holt chodí, že někdy vás propustí, vyřadí.
A tady můžou vyřadit každýho a vrátit ho zpátky dolů.
Pak už sem nemůže.
Bez Freda to tady bude jiné.
Nezapomínejte, kde jsme. Nejsme dokonalí, ale snažíme se.
Snažíme se být lepší.
Možná se měl víc snažit být lepší.
To někdy stačí.
Ahoj, Paule. Předávám šedesátkovou deku.
Počkej.
Co to je?
Je to zvoraný.
Musíme přestat.
Tak jo, vytáhneme to. Musíme to vytáhnout a vrátit.
No, máme problém.
Musíme to dodělat do konce týdne.
Vidíte to?
Materiál nebyl dokonale vypnutý.
Tehdy se na něm udělají malé puky.
A něco takovýho já neodešlu.
Protože tohle je… Někdo tu deku bude mít dlouho.
Musíme to celý rozpárat.
Sakra, tohle je přiskřípnutý.
Ach jo, Frede. Do prdele.
Vem to a přines to sem.
Je tam tolik čtverců.
Máš něco z toho? Malinký čtverce.
Stejný materiál.
- Ty zelené kousky? - Ne, zelenou ne.
- Aha. - Jo, to je ono. Tak jo.
Viděl to Fred?
Ještě to neviděl.
Musíme to tam znovu strčit.
Vidíš? Je to pryč.
Všechno je to pryč. Vidíš, jak je to snadný? Pohoda.
Máme to!
Výš to nezvednu.
Ukážeme zadní stranu.
Měli jsme malý zádrhel.
Tak, jsme zpátky.
Ricky bude ztracenej. Zlomí mu to srdce, až odejdu.
- Jo. - Jdu do nižší ostrahy.
A za pět let snad budu doma. Nebo za míň.
Jsme tady už tolik let.
Jo, sedíme spolu už skoro 25 let.
- Nebudeme… - Zůstaneme v kontaktu.
Je to těžký, když někdo jako ty odejde.
Spoustu let sleduju, jak lidi odcházejí,
a to už skoro 40 let.
A je to těžký.
Kdo ví? Jednou odsud možná pošlou pryč i mě.
Snad.
Ale nevím, jestli si zasloužím…
Udělal jsem, co jsem udělal. To říkám všem.
Neumím si představit, jak se cítí ta rodina.
Nedokážu to.
Ale chápeš, je to něco, co prostě musíš…
Snad mi odpustí, jako jsem si odpustil i já.
Většinou je to…
Většina chlapů si nedokáže odpustit. Proto se nemůžou změnit.
Ten démon v nich pořád je.
Musíš nejdřív odpustit sobě, až pak druhým.
Musíš milovat sebe, až pak ostatní.
- Chápeš? - Musíš to dokázat.
Protože můžu odpřisáhnout,
že jsem ve vězení svého démona párkrát vypustil.
A nejsem na to hrdý.
Ale musíš prostě…
Musíš to nechat plavat. Když to neuděláš, sežere tě to.
DĚKUJI
Hej, White.
Jo. Bomba.
Pecka.
Mají je.
No teda.
„…vyjádřit své uznání panu Whiteovi (Chillovi)
a dalším mužům, co šijí deky.“
Pecka.
- To je hezký. - Že jo?
Fakt hezký.
Super.
Zajdu pro sešívačku a připevním to na tabuli.
Tak tyhle jsou předstříhané.
- Nejsou rovné. - 72,16.
Neměly by být…
Tak já to rozstříhám a tohle dám nahoru.
OD ZAČÁTKU NÁPRAVNÉHO PROGRAMU
DAROVALA VĚZNICE PŘES 2 000 DEK NEZISKOVKÁM,
CHARITÁM A DĚTEM V PĚSTOUNSKÉ PÉČI.
DĚKUJEME VŠEM ÚČASTNÍKŮM NÁPRAVNÉHO PROGRAMU RJO
VE VĚZNICI V LICKINGU, MISSOURI, ŽE NÁM SDĚLILI SVŮJ PŘÍBĚH.
Překlad titulků: Lucie Olešová