Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Povím vám příběh o Hedvice.
Nejpodivnější a nejveselejší holce, co si umíte představit.
O tom, jak se z nás stali nejlepší přátelé a jak jsem ji ztratil.
SNĚHOVÁ SESTŘIČKA
NA MOTIVY KNIHY MAJI LUNDE A LISY AISATO
Kde najdeš mě, to víš.
Teď pojď hledat podstatné,
kdo úsměv dá ti rád.
Kdo ti nikdy neřekne ne,
po kom se ti stýskává.
Ten, kdo ti pomáhá.
Ano!
Pořádně!
Z plných plic!
Chci světlo v temnotách.
A příběh o tom, jak jsem se bál přicházejících Vánoc.
Myslel jsem, že už nikdy nebudu šťastný.
Vzduchem plout a jen tak být.
Byly to první Vánoce bez Juni.
Jak vločka, co se snáší…
Mé starší sestry.
…tu nech volně žít.
Já vždycky budu, kde ty…
A pozor!
…sníš.
Koulovačka!
Trefa!
Hraješ?
Teď to nejde.
Sněží.
Jo.
Včera sněžilo ještě víc.
Fakt?
Jo.
No…
Tak čau.
Svařák! Dejte si svařák!
Dejte si svařák!
Zase tu sedíš sám?
Jo.
Máma s tátou mají moc práce.
Předvánoční shon je náročný.
To teda jo.
Tady jsi! No sláva!
Už jsem myslela, že nepřijdeš.
My se známe?
Ne.
Máš pravdu. To bylo nezdvořilé.
Jsem Hedvika. Ne, počkej.
Sluší se představit pořádně. Celým jménem.
Jmenuju se Hedvika Hansenová.
Kéž bych mohla říct Hedvika Viktorie Johana Rosendahl Ekelundová nebo tak něco,
ale to bych lhala.
A lhát se přeci nemá.
Moc mě těší!
A ty?
Máš jméno?
Jo, jasně. Julian.
Ahoj, Juliane! Nemáš tušení, jak převelice ráda tě poznávám.
Pojďme.
Plaveš tak rychle! A dlouho!
Tam a zpátky, tam a zpátky.
Snad milionkrát.
Jsi výborný plavec.
Kde ses to naučil? Trénuješ často?
Jo. Docela jo.
Je úžasné, jak se proháníš ve vodě jako ryba.
Nebo žralok. Nebo delfín, co skáče radostí.
Delfíny miluju. A ty?
- Jasně. - Jako by se pořád usmívali.
Asi mají radost, že umějí dobře plavat.
- Co myslíš? - Možná.
Ty se máš, že umíš tak plavat.
O tom jsem nikdy nepřemýšlel.
Tak se nad tím koukej pořádně zamyslet.
- A co ty? Ty neumíš plavat? - Ne.
Ale nejvíc ze všeho si přeju se to jednou naučit.
- Budu si to přát k Vánocům. - Dobrej nápad.
Byla bych úplnějším člověkem, kdybych uměla plavat.
Mně připadáš docela úplná.
Nic vtipnějšího jsem už dlouho neslyšela.
Jen se podívej! Není to nádhera,
že by se z toho jeden málem pominul?
Já Vánoce úplně zbožňuju!
Nevím. Já je nemusím.
- Cože? - Že Vánoce moc nemusím.
Ty jsi přímo k popukání.
Ne, fakt.
Všechny děti přece Vánoce milují.
Já ne.
To bude tím, že moc plaveš.
Voda ti zaplavila mozek.
Aspoň umím plavat!
Proč se to nenaučíš,
když tak toužíš umět plavat?
Do toho ti nic není.
To je jedno. Už musím domů.
Jen si jdi. Koho to zajímá?
Stejně jseš hrozně ukecaná.
A ty jsi nabručený jako hloupá bahenní želva.
Bahenní želva?
Jo, smradlavá želva.
Tak sbohem! Jednou provždy!
Juliane, počkej!
Já to tak nemyslela. Promiň.
Omlouvám se.
Říkala jsem si, že můžeme být kamarádi.
To určitě.
Vím, že to zní zvláštně,
ale jestli se neskamarádíme, myslím, že toho budeme oba moc litovat.
Jestli půjdeme každý svou cestou, po zbytek života si to budeme vyčítat.
Takže místo toho tě chci pozvat na návštěvu k nám domů.
Je to kousek. K Fjordu 2.
Hned za molem.
Máme perníčky a kakao.
A krásnou vánoční výzdobu.
Bude se ti líbit!
Nechoď, prosím.
- Ahoj. - Čau.
Juliane, pohrajeme si?
Všechny moje plyšáky bolí bříško.
Je to vážný. Budeš zdravotní sestřička.
- No teda. - Už budeme večeřet.
- Rybí karbanátky. - Jako vždycky.
- Ráda tě vidím, zlatíčko. - Jo.
Měl ses fajn, Juliane?
Jo. A co vy?
- No jasně. To si piš. - Fajn.
Jo.
A tak rozsviťme svíci za radostné chvíle
a za všechny, co jsou tu s námi.
Nehraj si s jídlem, Augusto.
Rozsviťme dvě svíce. Jednu za radost a druhou za naději.
Hodně nasněžilo.
Jo.
- Musíme odházet… - Kde je svícen?
Svícen?
Adventní svícen.
Zítra je čtvrtá adventní neděle.
- No jo. - Za pět dní jsou Vánoce.
Už za pět dní? Hurá, už jenom pět dní!
Za pět dní jsou Vánoce!
Jdu odházet ten sníh.
Dobře.
Máma jenom…
Ona…
Musíme tomu dát čas.
19. PROSINCE
Plyšáky ne.
Taky nemůžou spát.
Jestli je sem všechny vezmeš,
nevyspíme se nikdo.
Pojď sem.
Dobrou noc, kamarádi.
Jak to táta myslel?
- Co? - Čemu musíme dát čas?
- To nevím. - Pomůže to Juni?
Nevím.
Pomůže čas, aby Juni zase žila?
Nevím, Augusto. Myslím, že ne.
Spinkej, sestřičko.
K Fjordu… Tady.
Týjo!
Tys přišel!
Vypadá to tak.
Pojď dál, můj milý Juliane.
Vítej ve vile Ratolístce!
- Váš dům má jméno? - Jo.
Každý pořádný dům si zaslouží jméno.
Váš se nijak nejmenuje?
Musíš to říct rodičům, ať ho honem pojmenujete.
Vila Ratolístka je krásné jméno. Hned jsem věděla, že se mi tu bude líbit.
V domě s takovým jménem se musí žít krásně.
Kdy jste se nastěhovali?
Když jsem byla malá.
- Ty máš bráchu? - Staršího.
Je bezvadný.
Tak milý a moudrý.
Jde mu všechno, na co sáhne.
Ale nejvíc kreslení. Podívej, to je on.
Někdy taky zkouším kreslit.
Mám v hlavě nádherné obrázky,
ale nedovedu je přenést na papír.
Víš, jak to myslím?
Ale bratrovy kresby…
Jako by chtěly ožít a vyskočit z papíru.
Snad vás někdy seznámím.
To jsi ty?
Možná neumím kreslit, ale bruslení mi jde.
Pojď sem.
Teda!
Škoda, že nemáš rád Vánoce.
Mohl jsi mi to tu pomoct dozdobit.
Dozdobit?
- To není všechno? - Kdepak.
Každý pokoj musí být vyzdobený od podlahy ke stropu.
Trochu ti pomoct můžu.
Báječné. Pojď za mnou.
- Andělíček přijde na záchod. - Vy zdobíte i záchod?
Jasně. Kdybys byl záchod, nezáviděl bys obýváku krásnou výzdobu,
zatímco ty nemáš ani andělíčka nebo věnec?
Myslím, že záchody nemůžou závidět.
Záchody obzvlášť.
Jsou za svoji důležitou práci nedoceněné.
Každý pokoj něco cítí.
Zvlášť tady v Ratolístce.
- Tadá! - Týjo!
Vidíš?
Věnec přijde do komory.
I když půjdeš pro koště nebo kbelík, budeš vědět, že jsou Vánoce.
Jejda. Není tu hřebíček.
Zajdu pro nový.
Copak?
Tvoje brusle…
- Ony… - Jsou hezké, že? Krasobruslařské.
- Jo. Hezký. - Tak to pověsíme.
Prosím, ctěný hoste.
Vaříš často?
Pořád. Hlavně kakao.
Ještě šlehačku.
Udělám víc i k snídani.
Co? Ty piješ k snídani kakao?
Každé ráno.
- To máš dovolený? - Hádej.
Jsem ráda, žes přišel.
Já věděla, žes jen žertoval, že nemáš rád Vánoce.
Někdo s tak laskavýma očima nemůže nesnášet Vánoce.
Zvlášť někdo jménem Julian.
Narodil jsem se na Štědrý den.
Proto se jmenuju Julian.
Vážně?
Julian Vánočka?
Vánoční zázrak.
Musíš mít bezvadné rodiče,
že tě tak pojmenovali.
Jo. Táta je trochu praštěný.
A máma vypráví fakt vtipný historky.
Někdy se směje z plných plic, až je to skoro trapný,
ale táta říká, že její smích miluje.
- Ale poslední dobou se moc nesmějou. - Ne?
Jak to?
Jsou teď tak trochu…
Jako by je
někdo vyměnil
za figuríny, co vypadají jako oni.
Není to jen předvánočním shonem?
To se stává.
Nemáme žádnou výzdobu.
Ani svíčky v adventním svícnu.
To je hrozné.
Asi úplně zapomněli, že jsou Vánoce.
Tak jim to připomeň.
Já?
Jo. A kdo jiný?
A jsme doma.
- Jo. - Ukaž. Sundám ti boty.
A jsme tu.
Juliane!
Adventní svíčky!
Rozsvítíme jednu svíčku, dvě svíčky, tři svíčky.
Jednu svíčku, druhou, třetí. Jednu…
Našel jsem ho ve sklepě.
- Jo. Bezva. - Vyleštil jsem ho.
Jsi šikula.
Mám nápad. Když řekneme Juni, že může zapálit čtvrtou svíčku,
třeba bude zase šťastná.
A vrátí se domů na Vánoce.
Moc hezký nápad, Augusto,
ale tak to úplně nefunguje.
Ne tak úplně?
Ne.
Chci tím říct…
Augusto.
Do postele. Pojď.
Nebude večeře?
Jo, tak…
Juliane, nachystáš vám třeba sendviče?
Hned se vrátím.
To nic.
Pomoc!
- Už jdu! Počkej! - Juliane, musíš mi pomoct!
- Nezvednu to! - Už jdu!
Už jsem tu!
Díkybohu! Sama bych to nezvládla.
Zaber.
Raz, dva, tři!
- Jo! - A jedeme dál.
Věděl jsi, že každá vločka je jiná?
To mě nenapadlo.
No to by teda mělo.
Je nekonečně mnoho vloček a každá je jiná.
Zajímavý.
Hele! Růžička.
A tahle připomíná pavučinu.
Hele! Ozubený kolo.
A šesticípá vánoční hvězda.
To asi bude stačit.
Stačit na co?
To netuším.
Můžeme udělat obyčejného sněhuláka,
ale to by byla nuda.
Sněhulačka by byla mnohem originálnější.
Jasně…
Nebo stará tetička!
Stará protivná tetka.
Nebo rozpustilá sestřenka nebo…
Sestřička?
Jo! Sněhová sestřička!
Jsi hlavička, Juliane!
Taky jsem vždycky chtěla starší sestru.
Jo…
Oči jí udělej tady.
Ještě jednou.
Něco jí chybí. Počkej.
Podívej. Vánoční růže.
Starší sestřička by je určitě chtěla, nemyslíš?
Jo.
Nádhera.
To jo.
Teď máme starší sestřičku.
Děje se něco, Juliane?
Moje starší sestra Juni
letos v létě umřela.
Juliane…
Těsně před narozeninama.
Bylo by jí 16.
Takže tohle budou tvé první Vánoce bez ní.
Máš rád omeletu?
Jsi zase sama doma?
Jo, všichni šli nakupovat.
Hedviko, někdo tam je.
Nějaký děda.
Kde?
Tamhle stál a koukal na váš dům.
Neznáš ho?
Utahuješ si ze mě.
Ne, přísahám.
Nemáš dědu?
Nebo staršího strejdu?
Ti dávno umřeli.
- Ale… - Zapomeň na něj.
Jejda, ještě kečup.
Hotovo.
Jdeš jíst?
Kečup mám nejradši.
Díky. Veselé Vánoce!
Čau!
Čau, Johne.
- Nakoupeno? - Co?
- Vánoční dárky. - Ne.
Ne. Ještě ne.
Máma s tátou, oni…
Jo.
Dost nasněžilo.
Jo.
Půjdou dobře dělat sněhový koule.
To jo.
Jo.
Tak se zatím měj.
Jo, ty taky.
- Čau. - Čau.
20. PROSINCE
Hedviko!
Hedviko?
Jsi tu?
Hedviko?
- Ahoj. - Nazdárek.
- Pro mě? - Jo, pro tebe.
Vždyť ještě nejsou Vánoce.
To není vánoční dárek. Tumáš.
Nic velkého.
- Ne. - Je to měkké.
Říká se, že měkké dárky jsou nudné,
ale podle mě není žádný dárek nudný.
Už jen proto, že je zabalený.
Teprve po rozbalení zjistíš, jestli je nudný.
Je hloupost říkat, že měkké dárky jsou nudné.
Jo. Rozbal ho.
Já chci překvapení.
Tak ho rozbal.
Když ho rozbalím, budu vědět, co to je.
O to přece jde.
- Ale už se nebudu tak těšit. - No a?
Copak nechápeš?
Je vzrůšo se těšit.
Jako když bruslíš a děláš piruety,
až se ti zamotá hlava.
Rozbalíš to už?
Jo.
Krásný balicí papír.
Plavky!
Měli i žluté a černé,
ale máš ráda červenou, tak…
Juliane! Mockrát děkuju!
Připravená?
Na co?
Říkal jsem si, že tě naučím plavat.
- Cože? - To si přece přeješ ze všeho nejvíc.
Jo. Proč ne?
Co si mám vzít s sebou? Osušku, koupací čepici?
Sbalím si věci. Hned jsem tu!
Počkám na tebe venku.
Baf!
Promiň, že mi to tak trvalo.
Nikdy jsem na bazénu nebyla. Nevím, co s sebou.
Copak se děje?
Zase tu byl ten děda.
Vypadalo to, že má od vily Ratolístky klíče.
Určitě ho znáš.
Juliane, nemůžu ti říct všechno.
Nebojíš se, když se ti takhle plíží po domě?
Nebojím.
Jeho ne.
- Nemůžeš mi říct… - Neptej se, prosím.
Půjdeme? Chtěli jsme jít na bazén.
- Ty jdeš plavat s tímhle? - No jistě. Jinak se potopím.
Proto jsme tady. Aby ses naučila vznášet na hladině.
O tom plavání je.
Přijde mi to trochu…
Já nevím… nepřirozené?
To není.
Úplně přirozené.
Pojď, voda nekouše.
To se uvidí.
Vidíš? Žádná hrůza.
Zkus tohle.
Šup. Jenom pokrč kolena.
Teď se můžeš nadechnout a ponořit se.
Ne! Co když mi nateče voda do plic?
Nesmíš dýchat.
- Aha. - Ale můžeš vypouštět bublinky.
Hračka.
Viděls? Zvládla jsem to!
A zase!
- Dobrý! Jde ti to! - Jo!
Teď přidej ruce, jak jsem ti ukazoval.
To zvládneš!
Jo, půjde mi to skvěle!
Plavala jsem!
Viděls to, Juliane?
Já, Hedvika Hansenová, jsem plavala!
Umím plavat!
Hedviko! Ne tak daleko. Je tam hloubka.
Vrať se!
Hedviko!
Jsi v pořádku?
Tamhle jsi stála, když jsem tě viděl poprvé.
S nosem přitisknutým na skle.
Vypadalas jako prasátko.
Roztomilý prasátko.
Nevadí, když ti to hned nepůjde.
Stačí jenom trénovat, dokud nepoplaveš jako ryba.
Nebo delfín.
Jo.
Nesmím to vzdát.
Nesmím.
Jenom prostě…
Co?
Nejsem si jistá,
jestli to někdy dokážu.
Proč by ne?
Není zvláštní, že sníh je jenom voda?
Není divné,
že něco tak lehkého, měkkého a krásného
může být rázem tak chladné,
temné a těžké?
Jo, ale z vody se může zase stát sníh, ne?
Hvězdy, pavučiny, růže…
To je pravda.
To je vlastně pravda.
Jsi hlavička, Juliane.
Jo.
Zítra můžeme zkusit něco, co ti jde.
A co?
Můžeme jít bruslit.
- Bruslit? - Na bruslení jsem levej.
Můžeš mě to naučit.
Pár triků bych tě naučit mohla.
Čerstvé bramborové placky!
Zatraceně!
Vyděsils mě k smrti!
- Pardon. - Co tu děláš? Ztratil ses?
Ne.
Nebo… Možná trochu.
- Tak ztratil, nebo ne? - Ztratil.
Ale pak jsem si řekl, že bych si mohl koupit pár přání.
Vánočních.
Máte jich tu spoustu.
Ztratil ses a sháníš přání?
No… jo.
To máš kliku.
Velkou.
Taková hloupost.
Tak jo…
Po kusech je stejně neprodávám.
Sto jich nechceš, ne?
Sto? Ne, tolik určitě ne.
Tak já asi půjdu.
No dobře. Jedno si vyber.
- Můžu? - Jedno přání.
Honem. Než si to rozmyslím.
Jo, jasně.
Děkuju.
- Jak se jmenuješ? - Jsem Julian.
Tak Julian.
Já jsem Henrik.
Pro koho to přání máš?
Pro kamarádku.
Jaké přání by se kamarádce líbilo?
Tady tohle je pěkné.
Máš hodně kamarádů?
Ne.
Jenom jednoho.
Johna. Nebo…
Teď mám ještě kamarádku.
Nebo spíš už mám jenom ji.
Dva dobří kamarádi jsou lepší než sto špatných.
O přátelství musíš pečovat.
Jo.
Kdysi jsem znal…
kluka, jako jsi ty.
Na svůj věk byl malý a neuměl hrát fotbal.
To já taky ne.
Víš, co dělal o přestávkách, když si ostatní venku hráli?
- Nevím. - Seděl uvnitř a kreslil.
Na základce i na střední.
Až si z toho udělal obživu.
Ten kluk jste byl vy!
Je to tak.
No teda! Musíte Vánoce milovat, když umíte takhle kreslit.
Kdysi jsem je míval rád.
Ticho, Martho.
Martho?
Co?
Tak jí říkám.
Každá pořádná mašina si zaslouží jméno.
Měl bych tě zas dát do pořádku.
Já vás už viděl.
Před vilou Ratolístkou.
Mám na zítřek objednávku, musím si pohnout.
Ale co jste tam dělal?
Máte od domu klíče. Proč jste nešel dovnitř?
Drž se od něj dál!
- Ale… - Běž už! Běž!
Mazej!
Ahoj. Připravená?
Ahoj!
Přinesla jsem horké kakao, perníčky a pražené mandle.
A ponožky navíc, kdyby nám zvlhly,
a deky, kdyby nám byla zima.
Ale kde máš brusle?
Zapomněla jsem, kde je mám.
Visí v komoře.
To jsem právě zapomněla.
- Ale… - Ještě jsem přinesla koblížky.
Můžeme začít s nimi. Jsou zdravější než perníčky.
Zase jsem potkal toho dědu.
Jmenuje se Henrik.
- On… - Ale nejdřív půjdeme bruslit.
- Vždyť nemáš brusle. - No a?
Dobrý bruslař umí bruslit i bez bruslí.
Tumáš.
Ty umíš bruslit i bez bruslí?
No jistě. Podívej.
- Nepůjdeš na led? - Ne, zůstanu tady.
To zvládneš.
Uvolni se. Nezapomeň dýchat.
Však dýchám!
Ne. Zadržuješ dech.
Kdybych nedýchal, jsem dávno mrtvej.
Kéž by to bylo tak snadné.
Šlo by to líp, kdybys byla tady.
Můžu tě ujistit, že nešlo.
Musíš si najít rovnováhu.
Bradu nahoru!
- Musím koukat pod nohy. - Ne! Musíš koukat, kam jedeš!
Ne, kde jsi, ale kam jedeš!
Však koukám!
Koukej dopředu! Před sebe!
Juliane, počkej!
Ne tak daleko!
Juliane, počkej! Nejezdi tak daleko!
Co sis myslela? Že se propadnu do hlubin?
Nikam se nechystám.
Dobře, žes vzala ty deky.
Jo, to jo.
Tady máš.
Pro mě? Už jsem dostala…
Dělal ho Henrik.
Umí krásně kreslit. Hezké, že?
Jo.
- Moc. - Už z něj nešel takový strach.
Chceš ještě bruslit, nebo už půjdeš domů?
Proč nechceš mluvit o Henrikovi?
Taky mi nemůžeš říct všechno.
Já ti nic netajím.
Ale jo.
Nic jsi mi neřekl třeba o tvé starší sestře.
Ale nevyptávám se.
Řeknu ti to, až budu chtít.
A ty mně taky, až budeš chtít.
- A když chci teď? - Teď?
Jo, teď.
Tak tě klidně budu padesát let poslouchat.
Juni…
Ona…
Něco se s ní stalo.
Nepamatuju si přesně kdy.
Možná když nastoupila na střední.
Najednou byla hrozně…
tichá a jiná.
Byla nemocná?
Nebyla to obyčejná nemoc jako chřipka nebo tak něco.
Ona…
byla hrozně smutná.
Nevycházela z pokoje
a čím dál víc hubla.
Byla tak smutná, že už ani nejedla.
Přestala chodit do školy.
Pak už byla tak vyhublá,
že ji vzali do nemocnice.
Ale to je dobře, ne?
Tam jí pomohli.
Ještě víc hubla
a pak dostala zápal plic.
A pak umřela.
Říkali, že neumře.
Doktoři říkali, že neumře.
Máma s tátou říkali, že neumře.
Ale stejně umřela.
Juliane…
- Jaká byla předtím? - Jak to myslíš?
Jaká byla Juni, než začala být smutná?
Nejšťastnější ze všech.
Fakt vtipná.
Vtipná?
Nešlo o to, co říkala,
ale že to říkala ona.
Když se smála Juni, smáli se všichni.
Smála se hrozně nahlas.
A byla trochu ztřeštěná.
Ztřeštěná a vtipná.
Chytala to od ní celá naše rodina.
Ale…
když jsem měl noční můru
a vlezl k ní do postele,
byla na mě milá.
Hodná a klidná.
Máš štěstí, žes měl tak hodnou starší sestru.
Jo.
A ona zas, že má tebe.
Jak to myslíš?
Žije ve tvém srdci.
Dokud žije ve tvém srdci, bude pořád s tebou.
- Ahoj, zlatíčko. - Ahoj.
Nazdar.
Měl ses fajn?
- Jo. - Jo?
Kde se to tu vzalo?
- Z alba Juni. - Juni?
Proč to tu visí?
Nevyndávej z toho alba žádné věci.
To není věc, ale Juni.
Říkám, nesahej na její album.
- Čemu na tom nerozumíš? - Lino…
Nechci, ať mi ji pořád všechno připomíná.
Nemůžeme si pořád připomínat všechno špatné.
Ale…
většina zážitků s Juni…
byla dobrá.
- Skoro všechno bylo hezké. - To je pravda.
Máš pravdu. Maminka to tak nemyslela.
Poslyš…
Juni se nám nevrátí, i když sem pověsíme její fotku.
- Taky si myslím. - Jo.
Ale musíme se
přes to přenést.
A to nepůjde,
když si pořád budeme připomínat minulost.
To, co se stalo.
Víš, jak to myslím?
Možná.
Dobře.
Věčně nejsi doma.
Nepřijde mi jako dobrý nápad, abys trávil tolik času u jejího hrobu.
Vůbec tam nechodíme spolu.
Nikdy tam nechcete jít.
Schováme to, Augusto.
Juliane?
Juliane, počkej!
Ahoj.
Zrovna jdu za tebou.
Je hodně sněhu.
Proč pořád mluvíš o počasí?
O počasí mluví jenom dospěláci.
Možná jo.
Můžeme prosím mluvit o něčem jiným?
Tak mluvme o něčem jiným.
Tady máš.
Díky.
Veselý Vánoce.
Veselý nebudou.
Vánoce už nikdy nebudou veselý.
Už radši půjdu.
Ahoj, Juliane.
Hodně jsem na tebe a Juni myslela.
Kéž bych ji mohla poznat.
Musela být vtipná a milá. Úžasná starší sestra.
Jak vypadala? Byli jste si podobní?
Taky ráda plavala, nebo dělala něco jiného?
Bruslila? Lyžovala? Ne, počkej!
Kreslila!
Něco mi říká, že uměla hezky kreslit.
Pořád se ptáš,
ale na odpovědi už si nepočkáš.
Ne.
To mi říkával i bratr.
Chceš toho o mně vědět spoustu,
ale o sobě jsi mi neřekla nic.
Já se snažím.
- Ale není to lehké. - Co je na tom těžkýho?
Proč jsi pořád sama?
Proč jsem ještě nepoznal tvou rodinu?
A co myslíš tím „říkával“?
- Cože? - Že to „říkával“ tvůj bratr.
Už to neříká? Umřel snad?
Pověz mi svůj příběh.
Nemůžu.
Pak už nemůžeme být kamarádi.
Cože?
Nechci se kamarádit, když mi o sobě nic neřekneš.
Ale…
To musíš. Jeden druhého potřebujeme.
Nestojím o kamarády, kteří nejsou upřímní.
Ty to nechápeš. Tak to není.
Ty to máš snadný.
Žiješ v krásným domě, piješ kakao a bavíš se.
Mně je na nic. Všechno je na nic.
Říkáš, že můžu všechno napravit, ale to je blbost.
Všechno je akorát horší. A sama mi nic neřekneš.
Jenže kdybych ti to řekla…
Tak co?
Nejde to.
Neodcházej.
Prosím.
Juliane, stůj. Prosím.
- Jsi jediný, kdo… - Můžu si dělat, co chci.
- Už nejsme kamarádi. - Ne…
Juliane… Juliane, nechoď!
Juliane!
Hedviko!
Sakra!
Promiň! Hedviko! Promiň.
Otevři, prosím. Hedviko!
A mám tě! Zmiz odsud!
Juliane?
Zbláznil ses? Říkal jsem, ať sem nechodíš!
Promiňte.
Tohle je můj dům. Nemůžeš sem chodit.
Váš dům?
Ale… vy tu nebydlíte?
Ne. Už bohužel ne.
A proč ne?
Zabydlela se tu moje sestra.
Jako by v tom domě pořád byla.
Vaše sestra?
Jo.
Hedvika.
Moje sestřička.
Hedvika?
- Jo. - Ale…
Kde je?
Je mrtvá.
Mrtvá?
Umřela den před Štědrým dnem před 50 lety.
To není možné.
Co není možné? Měl jsem sestru, která zemřela.
Neměl jste sestru! Lžete!
Juliane!
Olav Askeland.
Katrine Møllerová.
Jens Halvdan Larsen.
Hedviko?
HEDVIKA HANSENOVÁ 11. 10. 1963 – 23. 10. 1974
Ne.
22. PROSINCE
Ahoj.
- Nemůžeš spát? - Ne.
Přemýšlím o Vánocích.
Jo?
Bez Juni to nebudou Vánoce.
Taky myslím.
Už se nám nevrátí, že ne?
Ne. Nevrátí.
Dobře.
Chceš dneska spát u mě?
- Nebo vy všichni? - Jo.
Dej dobrou noc nejlepšímu bráškovi na světě, Méďo.
23. PROSINCE
- Ještě spi. - Kam jdeš?
Musím něco zařídit.
- A co? - Nebuď zvědavá.
Zítra je Štědrý den. Co když mám tajemství?
- Štědrý den? - Jo, Štědrý den.
Takže budou Vánoce?
Neztrácej naději.
Nevzdávej se jí.
Juliane?
Mohl byste mi s něčím pomoct?
No jistě.
Nechtěl jsem tě minule vyděsit…
Byl jsem smutný. A když jsem tě tam našel, měl jsem o tebe strach.
Podlahy jsou tam shnilé. Mohl ses propadnout.
Ale…
proč jste byl smutný?
Ve vile Ratolístce je mi vždycky trochu smutno.
Vzpomenu si na Hedviku a říkám si, že to možná byla…
Co?
Stalo se to před 50 lety.
Dnes je to 50 let.
Vybrali jsme spolu vánoční stromeček.
Večer jsme ho měli všichni čtyři společně ozdobit.
Poslední věc, co zbývala. Celý dům už byl nazdobený.
Tu nádheru si neumíš představit.
Myslím, že umím.
Pak jsme si mohli jít hrát.
Máma s tátou šli shánět poslední dárky.
Tenkrát jsme chodívali bruslit na fjord.
Sešly se tam všechny děti.
Měla na sobě červený kabát.
Točila se a točila
jako káča.
Uměla skvěle bruslit. Nejspíš nechtěla zajet tak daleko.
Nepotřebovala se předvádět.
Asi jen zapomněla.
A já…
Věnoval jsem se něčemu jinému.
Volal jsem, ale neslyšela.
A pak…
se propadla.
V ledu byla díra.
A neuměla plavat?
Ne. Běžel jsem, jak nejrychleji to šlo, ale bylo pozdě.
Máchala rukama a…
pak zmizela.
Nevydala ani hlásku.
Druhý den jsme ji našli o pár kilometrů dál ve fjordu.
Ležela tam, brusle pořád na nohou.
Od té doby Vánoce neslavím.
Jenom tady vyrábím přání.
Rok co rok.
Ale… nebyla to vaše vina.
Občas si říkám…
že se na mě zlobí.
Nebo je zklamaná. A proto…
nemůže přijít na to, jak funguje smrt.
A nemůže najít věčný pokoj a opustit
tenhle svět.
Možná…
jenom příliš miluje život.
Miluje život?
Jo, možná.
Je pravda, že moje sestřička měla život nesmírně ráda.
Jsi hlavička, Juliane.
- Říkals, že potřebuješ pomoct? - Jo.
- Kdo je Juni? - Moje starší sestra.
Taky umřela.
Ach, Juliane.
Ve vile Ratolístce jsi nebyl náhodou, viď?
Podej tu krabici s papírem.
Je nejkvalitnější.
Vyrobíme ta nejkrásnější přání, jaká si umíš představit.
- Tuhle. - Dobře.
- A tuhle. - Ano, ano.
- Tady jí to sluší. - Jo.
- Sundej si boty. - Dobře.
Jé, to jsou krásný přáníčka!
Vánoční přáníčka s Juni!
Jé! Můžu si ho vzít? Juliane, můžu?
To je krásný.
Juliane, můžu si ho vzít?
Jo, jasně.
- A tohle? - Můžeš.
Hele, mami! Výzdoba s Juni!
Tak řekněte něco.
Proč nic neříkáte?
Tvrdíte, že čas rány zacelí.
Ale akorát jste oněměli.
Nechci dělat, že se nic nestalo.
Nechci zapomenout, jak jsem smutný a jak moc mi chybí.
Ani na to, jak smutná byla ona.
A veselá.
Chci si to všechno pamatovat.
Juni tu bude pořád s námi.
Protože mrtví jen tak nezmizí.
Jsou pořád tady, dokud na ně vzpomínáme.
Budou tu navždycky.
Proto jsem se rozhodl, že tomu nemusíme dát čas.
Nepředstírejme, že se nic nestalo.
Budeme se dívat na její fotky a vzpomínat na ni.
Pamatujete, co všechno vyváděla?
Pamatujete, jak tančila za chůze a prozpěvovala si?
Pamatujete, jak se smála?
Nepamatujete?
Pamatuju, Juliane.
- Pamatuju. - Samozřejmě, že pamatujeme.
- Pamatujeme, ale… - Ne!
Už žádné „ale“.
Takhle oslavíme Vánoce?
Takhle to bude?
To by se Juni nelíbilo.
- Kam jdeš? - Pomoct kamarádce.
Hedviko.
Mrzí mě, co jsem řekl.
Chci být tvůj nejlepší kamarád.
Není to tvá vina.
Je. Neměl jsem říkat ty ošklivé věci.
Je moje vina, že jsem pořád tady.
Tak strašně se bojím umřít.
Život byl tak krásný.
Milovala jsem ho.
Jo…
Říkala jsem si, že když zůstanu mezi živými,
budu taky dál žít.
Chápeš?
Asi jo.
Čekala jsem a čekala…
Dokud ses neobjevil ty, nikdo mě nikdy neviděl.
Nikdo mě neslyšel.
Kromě mého bratra.
Tolikrát jsem ho zkoušela kontaktovat.
Párkrát se mi to asi i povedlo.
- Měla jsem radost. - Ale…
on z toho byl smutný.
Ale… to jsem nechtěla.
Myslí si, že to, co se ti stalo…
byla jeho vina.
Zapomněla jsem se. Užívala jsem si bruslení.
Myslí si, že se na něj zlobíš,
a proto jsi pořád tady.
Ale tak to není.
Tak musíš jít dál.
To si vážně přeješ?
Bude to tak nejlepší.
Pojď.
Půjdeme spolu.
Nemusím to udělat.
Nemusím. Nemusím to udělat.
Můžu ještě chvíli zůstat.
Aspoň do zítřka.
Nebo do Vánoc.
Co ty na to?
Půjdeme do vily Ratolístky a dáme si kakao.
Naposledy.
Nešlo by to? Prosím.
Já už vilu Ratolístku nevidím.
Ne tak jako dřív.
A brzy… už neuvidím ani tebe.
A pak budeš zase úplně sama.
Já…
nechci napořád zmizet.
Nezmizíš.
Zůstaneš navždy v mém srdci, spolu s Juni.
Budeš mi moc chybět.
Vždycky když bude sněžit, vzpomeň si na mě.
Jsi moje sněhová sestřička.
Jo, to jsem.
Sbohem, sněhová sestřičko. Jednou se setkáme.
Sbohem.
23. PROSINCE
24. PROSINCE
- Tahle má třpytky. - Jo.
- A co tuhle? - Můžeš.
Tuhle? Jo.
- Vezmi si ji. Pověs ji tam. - Dobře.
- Třeba sem nahoru? - Jo.
Tumáš. A tuhle.
- To je krása! - To teda jo. Nádhera.
Týjo!
Všechno nejlepší a veselé Vánoce!
Všechno nejlepší, vánoční oslavenče.
A veselé Vánoce, ty náš oslavenče!
- Tady máš, Augusto. - Tak. Počkej.
- Ne! - Pro tebe. Všechno nejlepší.
- Je tam zima. - Tak.
Těším se, až uslyším Juliana zpívat.
Bude to nádhera.
Tady není.
- Nevím, kde mám druhou botu. - V botníku.
- Tady?
Nedíval jsem se sem? Díval.
Tady je!
Pomoz mi uvázat motýlka.
Ty se to snad nikdy nenaučíš.
Proč se nosí zrovna kolem krku?
- Sluší mi to? - Jo.
Bezva.
VŠECHNO NEJLEPŠÍ A HODNĚ SNĚHU NA SNĚHOVÉ KOULE
Jo. Musíme si pospíšit.
Já cítím, že se vznáším.
Vzduchem plout a jen tak být.
Jak vločka, co se snáší,
tu nech volně žít.
Já vždycky budu, kde ty…
sníš.
Dívali jsme se. Viděl jsi nás?
Jo?
Ahoj!
- Čau. - Sněží.
Jo.
Hodně. Je super sníh na sněhový koule.
Ty mluvíš o počasí?
Vypadá to tak.
- Koulovačka! - Jo!
Hedvika měla pravdu.
Litoval bych po zbytek života, kdybychom se neskamarádili.
I když jsem ji ztratil.
Naučila mě, že nic tak úplně nezmizí.
Sníh se promění ve vodu.
A voda v slzy…
nebo ve sníh.
A když máte někoho opravdu rádi,
nikdy vás úplně neopustí.
- Tak šťastné a veselé. - Šťastné a veselé.
Překlad titulků: Michal Herman