Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PODLE ROMÁNU SLZOTVŮRCE OD ERIN DOOMOVÉ OD NAKLADATELSTVÍ ADRIANO SALANI EDITORE
- Mami, kde tě to bolí? - Tady.
A je to.
- Výborně, Nico. „Trocha něhy...?“ - Trocha něhy zahojí každou ránu.
- Vlk! - To je krasavec.
Ne, není. Vlci jsou děsiví.
Protože je tak často líčí v pohádkách. Ale nejsou vždycky zlí.
- Nevidím ho. Kde je ten vlk? - Pozor! Náklaďák!
- Bacha! - Ne!
SLZOTVŮRCE
V Hrobu jsme si vyprávěli spoustu historek.
Příběhy vyprávěné šeptem. Pohádky na dobrou noc.
SIROTČINEC SUNNYCREEK
Legendy tiše vyprávěné při svíčkách.
Nejznámější byla pohádka o Slzotvůrci.
Vyprávěla o světě, ve kterém nikdo nemůže plakat.
A kde lidé žijí jako prázdné skořápky.
Bez emocí.
Ale skrytý před světem a zahalený samotou žil byl osamělý Slzotvůrce.
Byl obestřený temnotou, bledý a shrbený.
Dokázal, aby mu z očí průzračných jako sklo vytryskly křišťálové slzy.
Lidé za ním chodili a prosili ho o to, aby díky jeho pláči
cítili byť jen náznak emocí.
A Slzotvůrce vléval své slzy do jejich očí.
Lidé tak mohli plakat.
Cítili hněv, zoufalství, bolest a úzkost.
Byli plní spalující vášně,
hořkých zklamání a slz.
Nikdy mě nenapadlo, že takový svět může existovat.
Nikdy mě nenapadlo, že mi budou rodiče tak chybět.
Ale především mě nikdy nenapadlo, že ten příběh prožiju na vlastní kůži.
Ty musíš být Nica.
Tak se jmenuje jeden druh motýla.
Jak zvláštní pojmenovat dítě po hmyzu, který žije pouhých pár dní.
Máme tady jen několik pravidel.
Pořádek, respekt a poslušnost.
Řiď se jimi a budeš v pořádku. Vezmi jí kufr.
Tady se o všechno dělíme.
Dej mi ten náhrdelník. Osobní věci nejsou povoleny.
- Ale je mojí maminky. - Pořádek, respekt a poslušnost.
Nechceš přece hned první den porušit pravidla.
Rigele?
Pro mě to nebyla jenom pohádka.
V Hrobu
jsem potkala Slzotvůrce.
Pláč ti nevrátí to, o co jsi přišla.
Adeline, odveď jí do jejího pokoje.
Pohyb.
Děti,
jděte dovnitř.
Tohle byla Juliina postel. Včera ji adoptovali.
Už jsi tady dlouho?
Jsem až moc bledá.
Podle slečny Margaret vypadám nemocně.
Budeme nejlepší kamarádky?
Nico, jsou tady.
Přijedu tě navštívit. Slibuju.
Na to zapomeň. Odejdi a už se nikdy neohlížej zpátky.
Bez tebe bych tady nepřežila.
Teď je tvůj.
V Hrobu jsem si připadala jako ve vězení.
Celé ty roky jsem si každý den přála, aby si pro mě někdo přišel.
Aby se mi podívali do očí a ze všech dětí si vybrali mě.
Aby mě chtěli takovou, jaká jsem, i když nejsem výjimečná.
Ale nikdo si mě nikdy nevybral.
Nikdo si mě nikdy nevšiml.
Vždycky jsem byla neviditelná.
Můžeme?
Jo.
Taky se trochu bojím.
- Mám ti odnést tvoje věci dolů? - Mám jenom tohle.
Chceme, aby všechno sdíleli.
Ublížila sis?
Ráda se stará o zvířata. Na prstech má pořád rány.
Nuže, Nico.
Pamatuj na vše, co ses zde naučila.
Pořádek, respekt a poslušnost.
A pamatuj, je to zkušební období.
Opatrovnictví může být zrušeno.
Když budeš problémová, přijedeme si pro tebe a adopce se zruší.
Určitě to bude v pořádku.
Dobrá.
Tak půjdeme?
Ty ruce.
Ty hladké bílé ruce smyslně klouzající po řadě kláves.
Pýcha a radost Hrobu.
Zlaté dítě.
Dítě, které všichni chtěli. Zdvořilý a uctivý ke všem kromě mě.
Kdo to je?
Rigel.
Viděli jste složku toho chlapce. Jste si opravdu jistí?
Je to velký dům a Nica se tam nebude cítit nesvá.
Ale je dost těžké starat se i o jednoho teenagera, natož o dva.
Rigel je navíc velmi problémový chlapec. Jen my víme, jak ho zvládnout.
Nebojte se, slečno Margaret. Víme, co děláme.
A od toho je přece zkušební doba, ne?
Dobrá.
Děkuju.
Vždycky jsem toužila po rodině,
domovu,
životě mimo Hrob.
Když se mi to konečně poštěstilo, nemohla jsem uvěřit, že je vedle mě.
Ze všech lidí na světě byl tím posledním, koho jsem tam chtěla.
A přesto jsem ho nedokázala nenávidět.
Jedna moje část si na něj tak zvykla,
že už jsem necítila touhu chovat se k němu chladně.
Pojďte dál.
A jsme tady.
Není to žádná vila, ale nic nám nechybí.
Jen abyste věděli, Anna si potrpí na úklid.
To se o tobě říct nedá.
Hrajete na klavír?
Hrával na něj náš syn.
Provedu tě tady.
Normane, postaráš se o Rigela?
Jasně.
Půjdeme?
Pomáhala mi s tím kamarádka.
Snad se ti líbí.
Svůj vlastní pokoj jsem neměla už celou věčnost.
Snad ti ty noty vyhovují.
SKLADBY
Jestli ti to nevadí, tohle si zítra můžeš vzít do školy.
Mělo by to být ve tvé velikosti. Bylo to...
Pak ti koupíme nové oblečení.
Není třeba. Určitě mi to bude sedět.
Tvoje uniforma na zítřek.
A tohle je Klaus.
Je tak trochu samotář.
Ale když se mu chce, je to velký mazel.
Můžu dál?
Podívej, Rigele, když jsme teď...
- Když jsme teď co? - Když jsme teď tady spolu,
chci, aby to s Annou a Normanem dopadlo dobře. S tou adopcí.
Jestli chceš, aby to vyšlo,
drž se ode mě dál.
A už nikdy nechoď do mýho pokoje.
To byla výhrůžka?
Jenom menší rada.
Můro.
Ten skleník venku je můj.
Pěstuju a prodávám květiny a rostliny.
Taky pracuješ s květinami, Normane?
Ne, pracuju jako deratizátor.
Brouci, mravenci, švábi, myši.
Jde jenom o tvory, kteří jsou už mrtví nebo vážně nebezpeční.
Vycházeli jste spolu v sirotčinci?
Vyrostli jsme spolu.
Jsme jako sourozenci.
Ano, známe se fakt dobře. Jsme jako sourozenci.
Musím si odskočit.
Jistě.
„Rigel“ je jméno hvězdy, ne?
Tvoji rodiče měli asi rádi astronomii.
To jméno mi dala slečna Margaret. Nikdy jsem...
svoje rodiče neznal.
Omluvte mě, taky si musím odskočit.
Pořád jsem cítila dotyky jeho prstů. Vtiskly se do mě jako hořící železo.
Jeho toxické charisma bylo až vtíravé. Stejně jako on.
Neměla jsi takhle odběhnout.
Naši budoucí rodiče o tebe mají strach.
Pro tebe je to hra, co?
Jenom hra.
Tohle jsi přece chtěla, Můro.
Drž se ode mě dál.
Co kdyby Anna a Norman viděli, jak moc mě nenávidíš?
Že to není tak perfektní, jak si myslí?
- Možná si to rozmyslí. - Jednoho dne pochopí, kdo skutečně jsi.
Proč? Kdo jsem?
Slzotvůrce.
Tys plakala?
Ne.
Nelži, nebo si pro tebe přijde Slzotvůrce.
Myslíš, že vážně existuje?
Kdo?
Slzotvůrce.
To nevím. Možná nám tvrdí, že existuje, protože nechtějí, abychom něco cítili.
Nikdy nebudeme takové jako oni.
- Petere! - Rigelovi je zase špatně. Rychle!
- Co? - Slyšeli jste?
Vraťte se do postele! Okamžitě!
Všechno je v pořádku.
Už musíte vstávat!
STŘEDNÍ ŠKOLA BARNABY
Víte, jak se dostanete zpátky domů?
- Je to snadné. - Přes železný most.
Tak jo.
Nemusíš se bát.
- Ahoj. - Uvidíme se večer.
Měla bys být opatrnější, Můro.
Fotka z prvního dne. Jsem Billie z uvítacího výboru.
Ve škole Barnaby bereme všechno vážně. Pojď za mnou.
Nica je zkratka za Nikitu?
Ne, jsem prostě Nica.
První den je pro každého náročný. Měla jsi vidět mě. Tady máš.
Ráda fotím obličeje. Mám fotku všech studentů.
Phelpse jsem si vyfotila několikrát.
Ale svojí nejlepší kámošku ani jednou. Miki se nedá vyfotit. Nesnáší fotky.
Pojď. Představím vás. Miki?
Tohle je ta nová holka.
Ahoj.
Nevšímej si jí. V hloubi duše je vážně milá.
Ta nová buchta mi do příštího tejdne dá.
Dobré ráno, Nico. Vítejte.
- Dobré ráno. - Jsem profesor Kirill.
Z chemie máte výborné známky.
Výborně.
- Slyšíte to? - Zůstaňte na místech.
Rvačka!
- Přestaňte! - Rigele!
Dost! Nechte toho!
Vstaňte, Phelpsi!
- Chcete být zase suspendován? - Přísahám, že si začal.
- Půjdeme za ředitelem? - Ne, prosím.
Vy jste Rigel Wilde?
Musíte na ošetřovnu?
Tak utíkejte na hodinu.
Příště budete po škole.
Na co koukáte? Mazejte do třídy. Honem!
To je tvůj bratr?
Není to můj bratr.
Přesně tak. Nejsem.
Bylo načase, aby někdo dal tomu hajzlovi Phelpsovi lekci.
Jo?
To se ještě učíš?
Dělám si poznámky.
Nevíš, proč s námi Rigel nechtěl večeřet?
Má problémy ve škole?
Ne, je jenom unavený.
To je moc hezké. Kdo to vyfotil?
Billie
z uvítacího výboru.
Už máš kamarády? Takže škola je fajn?
Jsou tam moc milí profesoři.
Nechám tě studovat.
- Neponocuj dlouho. - Dobrou noc.
Dobrou noc.
Anno?
Ano?
Děkuju ti.
Ne, to já děkuju tobě.
Vše v pořádku?
Jo, v naprostém.
To na mě budeš jenom civět?
Proč?
Proč jsi sem šel?
Myslíš, že jsem to rozhodl já?
Všichni chtěli vždycky adoptovat tebe,
ale nikdy jsi to nikomu nedovolil.
- Co se změnilo? - Už bys měla jít.
Omotej si to kolem ledu.
Nesahej na mě.
Už nikdy.
Nebo co?
Nebo...
Nebo se nebudu schopnej ovládat.
Vždycky jsem věřila na pohádky.
Vždy jsem doufala, že se v nějaké octnu.
To se teď stalo. Ale byl to špatný druh pohádky.
Dobré ráno.
Vyspala ses dobře?
Jo.
Po škole spolu můžeme jít nakoupit oblečení.
Dobře.
Můžeš to odnést Rigelovi?
Děkuju.
Co nechápeš na tom, abys nechodila do mýho pokoje?
Poprosila mě o to Anna.
Co nechápeš na tom, že se snažím být milá?
Myslíš si, že jsem Slzotvůrce.
Vlk v tomhle příběhu.
Něco mi řekni.
Když je někdo milej k někomu, kým opovrhuje,
nedělá to z něj pokrytce?
Podívej se na sebe.
Celá se třeseš.
I můj hlas tě děsí.
Vůbec netuším, co chceš. Vůbec.
Víš, proč pohádky končí slovy „až do smrti“?
Abychom nezapomněli, že některý věci se nemění.
Vždyť věci se změnily. Už nejsme v Hrobu.
Usilovně se upínáš ke šťastnýmu konci.
Máš dost odvahy na to, aby sis představila pohádku bez vlka?
Jsi Nica, viď?
Jako ten motýl.
To se zajímáš o moje jméno?
Zajímám se o tebe.
Nehýbej se.
- Co to je? - Nehýbej se.
No fuj!
Ne, je stydlivá.
Schovávala se. Jejím domovem je její ulita.
Ale když se rozbije, může zemřít.
Ta věc, co ji chrání...
může být tím, co jí nejvíc ublíží.
- Díky, že jsi mě zachránila. - Vlastně jsem před tebou zachránila ji.
- Těší mě, já jsem... - Otravnej.
To spolu jako chodíte?
My...
Ne.
Tady jsi. Pojď, čeká nás písemka. Promiň, Lioneli, musíme si to projít.
Jsem tak nervózní.
Tady to je. Mají tam nádherné oblečení.
- Anno, to vážně není nutné. - Ale jdi ty.
No není to krása?
Je.
- Tak pojďme dovnitř. - Anno, už jsme nakoupili spoustu věcí.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Chceme vyzkoušet tamty šaty, díky. - Jistě.
Anno.
Šíleně ti to sluší.
Vážně?
Ano, jsi překrásná, Nico.
Neboj se to ukázat.
Počkej, chce to ještě pásek.
Anno?
Tady. To se k tomu bude hodit.
Nico?
Nico? Copak se děje?
Nico?
Zhluboka se nadechni.
Normane!
Nico?
- Co se stalo? - Nico?
- Margaret o nás věděla všechno. - Slyšíš mě?
Znala naše obavy i naše touhy.
Věděla, že mám ráda zvířata a že se bojím tmy.
Věděla, že se Peter bojí hlasitých zvuků a že Adeline zbožňuje dlouhé vlasy.
Znala naše sny, kterých jsme se drželi, jen abychom přežili Hrob, a zničila je.
Zničila všechny formy lásky. Kromě lásky, kterou dávala Rigelovi.
Ne!
Běž!
Něco v nás zlomila.
To něco mělo růst, ale místo toho to zůstane navždy malé.
Křehké,
dětské a zlomené.
Ne!
V té tmě jsem vždy křičela tak dlouho, dokud jsem málem nepřišla o hlas.
Pomohly mi ty kroky, které potmě došly k mé posteli. A ty teplé prsty,
které mě chytily za ruku. Pak bolest odezněla
a srdce mi přestalo vyděšeně bít. Vnímala jsem jen ten dotek. Svou jedinou útěchu.
Adeline.
Tak co? Odpověz mi.
Nebyla jsem hodná.
Byla jsi neposlušné děvče a zasloužíš potrestat.
Kdo by chtěl holku jako jsi ty?
Už budu
hodná.
Stáhni si ty rukávy.
Vítejte. Pojďte dál.
Když mě minulost přemohla, pomyslela jsem na Annu.
Nemohla jsem jí říct, čím jsem si prošla, ale byla mi oporou.
A už jsem se nemusela bát. Byla jsem daleko, v bezpečí a svobodná.
Měla jsem šanci být šťastná.
- Ahoj. - Ahoj.
- Jdeme. - Jo.
Už jsi vzhůru. Jak se cítíš?
Je mi líp, děkuju.
Spala jsi dlouho.
Potřebovala jsi to. Máš za sebou pár náročných dní.
Tak trochu.
- Klaus prospal celou noc na tvé posteli. - Vážně?
Ano. Možná cítil, že ti není dobře.
Už je mi líp.
Vlastně bych ráda šla do školy.
Tak dobře.
Ublížila sis?
Růže.
Všichni jim odstraňují trny, ale já ne.
Protože i krásné věci můžou způsobit bolest.
Můžu?
Nico,
kdybys měla problém, řekla bys mi to, viď?
Jo.
- Proč tady máš dneska tak málo růží? - Vyprodaly se na Zahradní den.
- Zahradní den? - Jo.
- Ty nevíš, co se dneska děje? - Ne.
Studenti dávají anonymně růži tomu, komu chtějí.
Existuje spousta barev a každá má jiný význam.
Den předtím si necháš otevřenou skříňku. Otevřela jsem ti ji.
Nejzábavnější je hádat, kdo ti ji dal.
To zní zajímavě.
Neskutečný vzrůšo.
Vtipkuje, ale má pokaždý plnou skříňku. Vidíš?
- Dej mi je. Vždycky je necháš zvadnout. - Jsou tvoje.
- Víš, od koho jsou? - Od studenta psychologie, co ji miluje.
Otevřeme tu moji.
To nezvládnu. Udělej to ty.
- Fajn. - Ne, udělám to sama. Musím to udělat.
Prosím, ať tam je.
Jo!
Vždycky je od něj.
- Od koho? - Nevím, ale vždycky mi jednu dá.
Možná se stydí.
Přivádí mě to k šílenství. Dobře, Nico. Jsi na řadě. Otevři skříňku.
- Nic tam nebude. - Nikdy neříkej nikdy.
- Černou růži jsem ještě neviděla. - Je nádherná.
Symbolizuje posedlou, trýznivou a nečistou lásku.
Víš, od koho je?
Už musím.
Vejdeš do vlčího doupěte a čekáš, že to přežiješ?
Dal jsi mi tohle?
Já?
Že jsem ti dal růži?
Vrať mi ji! Je moje!
Nico?
Čeká na tebe nějaký hoch.
Zahradní den byl úspěšný, viď?
S Normanem máme dnes pracovní večeři mimo město.
- Mám vám připravit něco k jídlu? - Nemusíš, díky.
Utíkej.
Nenechej ho čekat. Je to fešák.
- Ahoj. - Čau.
Zapomněla sis to ve škole.
Máš tam svoji adresu, takže...
Dík.
Nezajdeme na zmrzku?
Jo.
- Jo. - Cool. Tak pojď.
Kolik ti bylo?
Osm.
To jsi byla fakt mladá.
Čím se tví rodiče živili?
Byli biologové.
Místo pohádek na dobrou noc mi vyprávěli o tom, jak fungují buňky.
Proto jseš geniální vědátorka.
Možná se staneš jedním z lidí, co změní svět. Dej mi to, vyhodím to.
Budu to potřebovat.
A na co?
Abych ptáčeti spravila křídla.
A
dokážeš spravit i zlomená srdce?
Srdce je trošku složitější.
Už bychom měli jít.
Oukej.
Opatrně. Tamhle.
Ne, tamhle. Dávej pozor. Opatrně!
A jsme tady.
Nezmokla jsi?
Jsem na sebe pyšnej. Přežila jsi tu cestu domů.
Bez tebe bych se utopila.
Ne, v pohodě bys to zvládla.
Myslíš?
Víš...
máš vážně odlišnej život od všech lidí, co znám.
Nejenom,
že jsi silná...
Jsi taky nádherná.
Už musím jít.
Oukej.
Takže...
- Ahoj zítra? - Ahoj zítra.
V hlavě mi znělo, že se na něj dívám moc upřeně,
ale nikdy jsem z něj nedokázala odtrhnout oči.
Ten motýl byl odvážný i naivní.
Nebo možná jen hloupý a zoufalý.
V Hrobu jsem častokrát viděla, jak je děti rozmáčkly.
Možná to nebyl jen vztek a bolest.
Možná v něm bylo i světlo.
V hloubi duše
jsem věděla, že Rigel není zlý.
Nemohla jsem to s ním vzdát.
Rigele.
- Rigele, co se děje? - Nesahej na mě!
- Chtěla jsem se ujistit, že ti nic není. - Proč?
Jo aha.
Máš to v povaze.
Nemůžeš si pomoct.
Chceš mě napravit.
Jako bys dělal všechno pro to, abych tě nenáviděla.
A je to tak?
Nenávidíš mě?
Nenávidíš mě, Můro?
Copak ty to chceš?
Jo.
Chci.
Ne, že bych ho nenáviděla. Chtěla jsem ho pochopit.
Možná jednou zjistím, proč se choval tak, jak se choval.
Ale jednou věcí jsem si byla naprosto jistá.
Ať už byl Slzotvůrce, nebo ne, nikdo jiný mi nerozbušil srdce jako on.
Tohle mi udělal tvůj bratr. Chtěl jsem, aby přestal, ale bezdůvodně mě praštil.
Co jsi to udělal?
To se zeptej jeho.
Proč?
Co jsem ti jako udělala?
Nesahej na mě.
Řekni mi proč.
Jsi můj Slzotvůrce.
Rigele.
Rigele, celej hoříš.
Co ti je?
Pojďme nahoru.
Jdeme nahoru. Pomoz mi.
Pomoz mi.
Nahoru.
Dáváme opět slovo našemu reportérovi.
Záplavy úplně zastavily dopravu. Všechny cesty do města jsou uzavřeny
a stále nevíme, kdy se doprava opět rozjede. Situace se zlepšuje...
Zavolám dětem.
...na severu, ale bouřky a silný déšť pokračují...
Jo.
Zvedni ruce.
Lehni si.
- Silně zasažené jsou jižní oblasti... - Nezvedají to.
- ...a déšť... - Možná spí.
Mám volat znovu?
- Ahoj, Anno. - Ahoj, Nico.
- Je všechno v pořádku? - Jo.
Poslyš, kvůli té bouřce jsme uvízli v zácpě.
- Nemusíte si dělat starosti. - Zníš divně. Fakt se nic neděje?
Rigel má horečku, nic víc. Kde máte léky?
Ve skříňce v koupelně.
- Mám se bát? - Zvládnu to.
- Určitě? - Jo, neboj, Anno. Počkej.
Vteřinku.
- Tak jo, našla jsem je. - Výborně.
- Promluvíme si pak? - Jasně, zavolám ti. Ahoj.
...a silný vítr.
Vítr fouká ze severu a vytváří bouřky.
Rigel má horečku.
Očekáváme silné nárazy větru.
Musíš to polknout, Rigele.
Pomoz mi.
Otevři pusu.
Zůstaň tady.
Neodcházej. Prosím tě.
Slečno Margaret?
- Ano? - Je tady ta nová holka.
Hraj dál.
Máme tady jen několik pravidel.
Pořádek, respekt a poslušnost.
Dej mi ten náhrdelník. Osobní věci nejsou povoleny.
- Ale je mojí maminky. - Pořádek, respekt a poslušnost.
Nechceš přece hned první den porušit pravidla. Rigele?
- Jseš nemocnej? - Běž pryč, Můro.
Proč nejsi u svého stolu?
Promiňte, slečno Marg...
Šla jsem si pro sůl.
Pojď se mnou.
- Tak pojď. - Ne! Ne, prosím!
Prosím!
Co jsi to udělal?
Zavolejte doktora!
Co jsi to udělal?
Zavolejte doktora!
Viděla jsem tě. Pořezal ses schválně.
Proč bych udělal takovou pitomost?
Ukaž mi, co tam schováváš.
- Jdi pryč. - No tak, ukaž mi to.
To je Nicin náhrdelník. Myslí si, že jsi ho zahodil.
- Proč ho máš u sebe? - Klidně si ho vezmi.
Líbí se ti. Máš rád Nicu. Děláš, že ne, ale máš ji rád.
- Neříkej jí to. - Nica si myslí, že ji nenávidíš.
A tak to musí zůstat.
Musím jít do svého pokoje.
Nico?
Rigele.
- Jak mu je? - Líp. Už nemá takovou horečku.
Co se stalo?
To nevím.
Odpočiň si. Zbytek zařídíme my.
Co to má se rtem?
VOLÁ LIONEL
Tu noc se něco stalo. A oba jsme to věděli.
Ale jako bychom se vrátili v čase. Bylo to zase jako dřív.
Něco nás od sebe oddělovalo. Já byla dívka z Hrobu
a on byl Slzotvůrce.
I s Lionelem to bylo jiné. Vídali jsme se ve škole, ale nemluvili jsme spolu.
Naštěstí jsem měla je. Mít kamarádky bylo báječné.
To jsem zažila jen s Adeline.
Ty jo.
Miki je prachatá, ale nechce, aby se to vědělo.
Přivádí ji to do rozpaků. Přijde ti to normální?
Ahoj.
Už na nás čeká jídlo. Ustájím koně a přijdu za váma.
- Tak jo. - Vezmeš ji tam?
Jasně.
Chápeš ten rozdíl?
Bakterie je jednobuněčný organismus, zatímco virus je řetězec bílkovin.
Měla bys nás učit místo Kirilla. Z jeho přednášek usínám.
Myslím, že na ni působím stejně.
- Odskočím si. - Tak jo.
Nic jsi neviděla.
Dobře.
Nesmíš to nikomu říct.
Jsi to ty, viď?
Ta bílá růže?
Musíš jí to říct.
Přijdu o svou nejlepší kamarádku.
- To nemůžeš vědět. - Vím.
Sakra, už se musíme připravit! Proč jste mě nevzbudily?
Co se děje?
Nic.
Měsíc jsme spolu nemluvili a vyhýbáš se mi. Proč mi nebereš mobil?
Promiň, nešlo to. Co tady děláš?
Líbíš se mi.
Řekni bráchovi, ať nás nechá být.
Vždycky bude součástí mýho života.
Jak to myslíš?
Co se mezi váma děje?
To bys nepochopil.
Nebyl jsi v sirotčinci.
- Už musím. - Počkej.
- Promiň, koupím ti další. - Byla poslední.
Byla pro Rigela. Dneska má narozeniny.
Nemůžeš mu dát něco jinýho?
Ne.
Nesnáší dárky.
Tohle jediný by se mu líbilo.
Už musím.
Lionel to nemohl pochopit.
Pro něj to byla jenom sněhová koule.
Ale Rigelovi měla připomenout, že může zářit jako hvězda, po které se jmenuje.
- Zlatíčko, tady jsi. Pojď dál. - Ahoj.
Neřekla jsi mi, že je tak hezká. Řekni mi, jak dokážeš bydlet s takovými blázny.
Až ti řeknu všechno, co vím, už je nebudeš chtít za rodiče.
Jsem Dalma. Moje dcera Asia.
A ten chlap s pusou plnou chleba je můj manžel.
Anna mi toho o vás tolik řekla.
- Proč jsi byla v sirotčinci až do 16? - Asio!
Když toho o nás ví tolik,
chci vědět něco o ní.
Rigele.
Zdravím.
Promiňte to zpoždění.
Posaď se, najíme se.
Kdo chce první klobásu?
- Zajdeš tam, prosím, Nico? - Jistě.
Adeline.
- Ahoj. - Co ty tady?
Pozvala jsem ji.
- Jak se ti podařilo utéct? - Je mi skoro 18.
Dovolili mi, abych si šla do města hledat práci.
Včera mi zavolala Anna, a tak jsem tady.
- Pojďte dál. - Děkuju ti.
Podle Anny je prý tvoje sestra mezi kluky oblíbená. Jsi pyšný, nebo žárlíš?
Nicin milostný život mě nezajímá.
Vím, že nemáš rád narozeniny,
ale tohle je jiné.
Pro tebe a pro Nicu je to začátek nové kapitoly.
Od zítřka budete oficiálně Milliganovi.
Chceme je adoptovat.
To má bejt vtip?
- Máte dva za cenu jednoho. - Asio!
Snažíte se nahradit Alana.
Už měsíce ses se o něm nezmínila.
- Pamatuju si ho i beze slov. - Fakt? Podle mě jsi na něj zapomněla.
Jak to můžeš říct?
- Tak jak můžete udělat tohle? - Asio.
Tvoje bolest je jako tíha, která tě táhne ke dnu.
Snažíme se jít dál.
- Tím, že je adoptujete? - Ne.
Tím, že uděláme něco pro děti, co potřebují lásku.
Taky potřebuju lásku, ale Alan je pryč.
Už ho nikdy neuvidím.
Neuslyší, jak moc ho miluju.
Promiňte, ale tohle nepřijímám.
Nikdo ho nenahradí.
Asio.
Nevěděla jsem, že Asia chodila s jejich synem.
Bylo mi to jasný. I když o tom Anna s Normanem moc nemluví.
Všichni máme problémy.
Nenech se vtáhnout do těch jejich.
Je vidět, že tě mají rádi.
Všichni máme problémy. Ale jsou vážně odlišný.
Nezapadám sem.
O čem to mluvíš?
Vždycky jsi chtěla rodinu.
Neví, kdo skutečně jsem.
Netuší, čím jsme si tam prošli.
Tak jim to řekni.
Nechci, abych pro ně byla ošklivá,
zlomená a zbytečná.
Nico.
Nejsi ošklivá, zlomená ani zbytečná.
Musíš na Hrob zapomenout.
To nedokážu.
Jo, dokážeš.
Věci se změnily.
Rigelův odchod Margaret poznamenal.
Je pořád zamčená ve svém pokoji. Občas slyšíme křik. A tříská tam věcma.
No a?
Nedávno jsem viděla Petera.
- Jak se mu daří? - Dobře.
Má skvělou rodinu.
Ale taky má problémy.
Myslí si, že bychom měli Margaret zažalovat.
- Ne. - Jo. Nico?
- Ne. - Tvoje svědectví bude zásadní.
To ty jsi trpěla nejvíc. To k tobě se chovala nejhůř.
Potřebujeme tě. Musíš nám pomoct.
Nemůžu se jí postavit.
Jo. můžeš. Jsi silnější, než si myslíš.
Dalma s George už odešli. Mám vás pozdravovat.
Je mi to líto, Nico.
Taky bych už měla jít, paní Milliganová. Musím zpátky do sirotčince.
- Ahoj, Adeline. - Děkuju.
Ahoj.
Neměla jsi to slyšet.
Asia nebyla sama sebou.
To neřeš.
Řekni jí, že jsi tady jenom pro to, abys byl s ní.
Vždycky snila o rodině.
A já jí ten sen neseberu.
Rigele.
Musíš jí říct, že to ty jsi ji držel za ruku.
Pořád si myslí, že jsem to byla já.
Vlk přece nemůže držet malou holčičku za ruku.
Tak jdi.
Ahoj, Rigele.
Brzo ahoj.
Mám tě rád.
Já tebe taky.
Je mi Asii vážně líto.
Nedokáže poznat, kde končí její láska a kde začíná bolest.
Musí si uvědomit, že to není totéž.
Chtěla jsem s ním hrát a pronásledovat svými prsty ty jeho.
Lehké dotyky našich těl.
Chtěla jsem zahnat jeho smutek. Aby zapomněl na Margaret a na minulost.
Aby na ni už nikdy u piana nemyslel.
Jen my dva.
Naše ruce propletené.
Naše srdce propojená.
Mohli jsme být melodií plnou nedokonalostí,
nedostatků a chyb,
ale taky smíchu, úžasu a štěstí.
Nemám pro tebe dárek.
- Na tom nesejde. - Sejde.
Mně jo. A chci ti to vynahradit.
Říkám, že na tom nesejde.
Musíš přece něco chtít.
Cokoli.
Cokoli?
Co když ti řeknu, ať se nehýbeš?
Zůstaň, jak jsi.
Ani se nehni.
Zůstaň tady, prosím.
Prosím tě.
Co tady děláš?
Vím, že je pozdě, ale nemůžu spát.
Nemůžu tě dostat z hlavy.
Nesnesu, že s ním bydlíš.
Nesnesu, že je pořád s tebou.
Byla jsi zrovna s ním, co?
Takhle oblečená.
Jakej dárek po tobě jako chtěl?
Budou z vás sourozenci.
Co když se to rozkřikne?
- Chtěli by tě pořád adoptovat? - Vypadni!
Promiň.
Jen tě mám fakt rád.
Rigele?
Jdi pryč.
V tý tvý pohádce pro mě není místo.
Vrať se k němu.
Nikam nejdu.
Chci tě.
Vrať se do postele.
Žij dál ve světě iluzí a dál věř pohádkám.
Ale jsme zlomený a rozbitý lidi.
Některý věci se nedají spravit, Nico.
Jo, to máš pravdu.
Jsme zlomení.
Nejsme jako ostatní.
Třeba nás rozbila na tisíc kousků, abychom do sebe líp zapadli.
Celej život jsi toužila po rodině
a zasloužíš si ji.
Zasloužíš si nový kamarády. A normálního přítele.
Jsi tady šťastná.
Jsem šťastná, protože jsi tady ty.
- Tak jak? - Jak co?
Jak myslíš, že tenhle příběh skončí?
Jenom ti ublížím.
Nezáleželo na tom, čím jsme si prošli.
Možná proto jsme se cítili tak propojení.
Jenom my jsme znali pravdu.
On a já. Věční a nerozluční.
On je hvězda a já jsem nebe.
On je rána a já jsem obvaz.
- Jdeš ven? - Jo.
Budu se učit s Billie a Miki a pak jdu rovnou na ples.
- Na ples? - Školní.
Bezva. Rigel tam jde taky?
To nevím.
Moc spolu teď nemluvíme.
Všimla jsem si.
- Dobré ráno, paní Milliganová. - Ahoj.
- Už půjdu. - Hezky se bavte. A přijďte tam včas.
Nebojte. Nica je v dobrých rukou.
- Ahoj. - Ahoj.
Ano?
Ty na ten ples nejdeš?
Rigele, co se děje?
Takový jsi už od svých narozenin.
Anno, já...
Musím s tebou mluvit.
- No není to nádhera? - To je.
- Jak vypadám? - Skvěle.
- Co ty červený šaty? - Co to s tebou je?
Fajn, řeknu vám to. Můžu?
Vím, kdo mi dává ty bílý růže.
Phelps.
- Cože? - Potkala jsem ho v obchodě a zeptala se.
A řekl mi, že mi je dává on. Věděla jsem to.
Ne, nedává ti je.
Jako vždycky. Nikdy mi nic nepřeješ.
- Billie, on ti je nedává. - Proč ne?
- Dávám ti je já. - Cože?
To já ti každý rok dávám bílou růži.
Proč bys to dělala? Litovala jsi mě?
Slitovala ses nade mnou? Proč jsi to sakra dělala?
Protože tě miluju.
Podělala jsem to.
- Jseš v pořádku? - V tom nejlepším.
Miki je fakt rozrušená.
Nechci o tom mluvit. Dneska chci chlastat tak dlouho, dokud neomdlím.
Čus. Zatancujem si?
Naser si.
Co to s ní je?
Čau.
Nico, promiň mi to.
Byl jsem idiot.
Asi jsem do tebe vážně zamilovanej.
A nezvládám to dobře.
Co teď?
Teď si zatancujeme.
Nabídka míru.
Motá se mi hlava.
Na tohle nejsem zvyklá.
Pojďme někam jinam.
Proč jsi mě vzal sem?
Sleduj.
No ty jo.
Líbí se ti to?
Jo.
No tak, Lioneli.
Už je mi líp. Vrátíme se tam.
Napřed chceš jít sem
a teď chceš odejít?
Lioneli, prosím tě.
Přestaň! Tak nech toho.
Billie!
Kde je Nica?
Nevím.
Před chvilkou tady byla s Lionelem.
Počkej, viděla jsem je jít tamhle.
Lioneli!
Přestaň!
Pomoc!
Pustím tě a ty zdrhneš, co?
Považuješ se za toho hodnýho.
Za hrdinu.
Chceš vidět, jak velkej padouch umím bejt?
Už jdu, ale ještě jsme neskončili!
Jsi v pořádku?
Určitě?
Víš, jaká byla maminčina poslední slova?
„Vlk z pohádky ti může připadat zlý, ale tak to vždycky není.“
A jestli jseš vlk,
pak v mojí pohádce musíš být taky.
Se mnou tě čeká trnitá cesta.
Nikdy jsem se nebála bolesti.
Jste nechutný!
Všichni budou vědět, co spolu děláte.
- Lioneli, prosím tě. - Měla bys pro něj bejt ségra, jasný?
Chceš bejt s ním?
Špatná volba.
Padáme odsud.
Miluju tě.
Nico?
Slyšíš mě, Nico?
Ahoj.
Jsi v nemocnici.
Měla jsi vážnou nehodu.
- Zajdu pro Annu s Normanem. - Počkej.
Když mě v Hrobu Margaret
trestala,
za ruku jsi mě nedržela ty, viď?
Byl to Rigel.
Jo, byl to Rigel.
Ale nechtěl, abych ti to řekla.
A proč?
Protože on...
Ahoj.
Nico.
Tys nás ale vyděsila.
Kde je Rigel?
- Zajdu pro doktora. - Jo.
Kde je?
- Tak kde je? - Uklidni se.
Dělají mu testy. Až budou něco vědět, řeknou nám to.
- Chci ho vidět. - Neměla bys vstávat, Nico.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Co se stalo?
Oba jste spadli z vysokého mostu.
Jeho tělo zmírnilo váš pád, ale je v kómatu.
V kómatu?
Jeho zdravotní problémy to bohužel komplikují.
Zdravotní problémy?
Má v mozku benigní nádory. Způsobují horečku a silné bolesti hlavy.
Nechápu, proč ho nikdy neoperovali.
- Chci ho vidět. - Nikoho z nás k němu nepustí.
Margaret nám to nedovolí.
- Margaret? - Nico...
Rigel odmítl adopci.
- To není možný. - Zněl neoblomně. Nechtěl s námi zůstat.
A...
Vrátil se do Margaretiny péče.
Tady.
Tohle ti nechal u sebe v pokoji.
Vezměte mě za ním.
Prosím vás.
Věděla jsem, že ho dřív nebo později zničíš.
Neměla jsem dovolit, aby mi ho někdo vzal.
To ty můžeš za to, že je Rigel v kómatu.
- Chci ho vidět. - Ne, Nico.
Už ho nikdy neuvidíš.
Prosím vás.
Jak jsem ti už řekla,
pláč ti nevrátí to, o co jsi přišla.
Teď zmizte.
Chtěla mi zabránit vídat Rigela, ale já se za ním každý den vracela.
A nebyla jsem sama.
Přidali se ke mně staří a noví přátelé
a já to nevzdala.
Ale minulost mě pořád pronásledovala a Rigel se mi dál vzdaloval.
Existoval jediný způsob, jak jsme mohli být svobodní.
Předvolávám našeho prvního svědka, pana Petera Corrina.
Pane Corrine, byl jste během svého pobytu v sirotčinci Sunnycreek
někdy vystaven fyzickému nebo emocionálnímu týrání?
Ne.
Ve svém prohlášení z 20. února letošního roku jste uvedl:
„Tělesné tresty byly na denním pořádku.
Byl jsem častokrát bit a taky častokrát o hladu.“
Pamatujete si toto prohlášení?
- Spletl jsem se. - Víte, že křivé svědectví je zločin?
Námitka, Ctihodnosti.
- Zastrašuje nezletilého svědka. - Připouští se.
Ahoj.
Jak mu je?
Je v pořádku.
Anna s Normanem mi řekli, že soud už začal.
Jak to jde?
Je to náročný.
Chtěla jsem se omluvit za to, jak jsem se chovala.
Chápu to.
- Vážně? - Vím, jaké to je.
Přijít o milovanou osobu.
Slečno Milliganová.
Před čtyřmi měsíci jste byla adoptovaná.
Ještě s dalším chlapcem, pokud se nepletu.
Ano.
S Rigelem Wildem.
Pokud vím, rozhodl se odmítnout adopci a vrátit se do sirotčince Sunnycreek.
Námitka, Ctihodnosti. Není to relevantní.
Když mi dáte chvilku, hned bude jasné, proč je to relevantní.
Můžete pokračovat. Svědkyně smí odpovědět na otázku.
- Není to tak, jak si myslíte. - Odpovězte, prosím.
Odmítl Rigel Wilde adopci?
- Ano. - Takže.
Tento chlapec konečně našel rodinu, která ho měla ráda.
A najednou se rozhodl vrátit tam, kde měl být pravidelně týrán?
Tak to není. Jeho nemlátila.
- Nerozuměla jsem vám. - Jeho nemlátila.
- Ale ostatní ano? - Ano.
A proč ho nemlátila?
Byl pro ni
jako její syn.
- Jste zamilovaná do Rigela Wilda? - Námitka, Ctihodnosti!
Zamítá se.
Odpovězte na otázku.
Jsem.
Takže.
Měla jste být adoptovaná s hochem, kterého milujete.
Rozhodl se vrátit k ženě, kterou považuje za svou matku.
- Nenávidí ji. - Skutečně?
Myslím, že to vy nenávidíte Margaret Stokerovou.
Je souzena pouze kvůli osobní pomstě.
Námitka, Ctihodnosti! Zastrašuje mou svědkyni.
Urazila mou klientku.
Necítím se dobře.
Tohle je teprve začátek. Teď to nesmíš vzdát.
Nikdy ji nezastavíme. Vidíš, jak se ke mně chová.
Musíme tomu věřit, Nico.
Zvládneš se tam vrátit?
- Jo. - Pojď ke mně.
Jste v pořádku?
Vážně chcete pokračovat?
- Klidně můžeme jednání odročit na zítra. - Ne.
Jsem v pořádku.
Pokračujte, prosím.
Sirotčinci jsme přezdívali Hrob.
A ne kvůli odlupujícím se stěnám nebo vlhkým sklepům,
ve kterých jsme byli každý den zavření.
Říkali jsme mu Hrob, protože tam byla pohřbená naše duše.
Nemám fyzické jizvy po tom, co mi tam udělali.
Teprve teď
si uvědomuju, že tu nejsem jen proto, abych se ozvala proti zlu,
které bylo pácháno na mně,
na Adeline,
na Peterovi
a na všech dětech. Ale i kvůli tomu, co se tam stalo Rigelovi Wildeovi.
Rigel,
kterého Margaret milovala jako vlastního syna,
byl nucen každý den přihlížet tomu, jak nás mučí.
A nemohl nám pomoct.
Margaret ho přesvědčila, že je monstrum.
Přesvědčila ho, že je vlkem v pohádce.
A když vás miluje zlo...
jak můžete
být milován a někoho milovat?
Rigel je teď v kómatu.
Ale vůbec poprvé vím, že je naživu.
Protože ví, co je to láska.
A ví, že je milován.
Je mi jedno, jestli mi věříte, nebo ne.
A chápu, proč se někteří báli svědčit a říct pravdu.
Jejich duše jsou nejspíš pořád uvězněny v Hrobu.
V těch celách, ze kterých nevidíte nebe.
Nevíte, že se nemusíte bát toho
být milován
nebo někoho milovat.
Musíte být jen vážně odvážní.
Rigele?
Vyhráli jsme.
Margaret nám už nikdy neublíží.
Podívej, jak jsi mě rozplakal.
Jsi můj Slzotvůrce.
Každý má toho svého.
Někoho, kdo nás dokáže rozplakat,
zničit nebo nás učinit šťastnými.
Pouhým pohledem.
Miluju tě.
Tak šíleně moc tě miluju.
Nico.
Rigele.
Byl to ten kluk, který mě poprvé spatřil u vchodu do Hrobu.
Byla to ta ruka, která v tom sklepě našla odvahu držet tu moji.
Bylo to to srdce, které mi nikdy neměl odvahu dát.
Ale které všemi možnými způsoby
křičelo mé jméno.
A i když náš příběh nikdy nebyl pohádkou
a vždy budeme těmi dvěma dětmi, které se potkaly v sirotčinci,
možná že i my můžeme najít štěstí.
Už jsem nebyla sama.
Našla jsem svou rodinu.
Lidi, kteří mě naučili, co je to přátelství.
Kteří našli sami sebe, kteří se navzájem poslouchali a chápali.
Zjistila jsem kolik různých odstínů mají city.
A jak těžké je dovolit někomu, aby vás přijal takového, jaký jste.
Nakonec jsem pochopila, že ta nejúžasnější pohádka ze všech
existuje v našich srdcích.
SLZOTVŮRCE
Překlad titulků: Jakub Doležal