Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Následující série telefilmů
byla celá produkována a natočena ve Velké Británii
pro Channel 7 v letech 1978 a 1981.
Nebyly vysílány od doby,
kdy byly poprvé původně uvedeny.
Tak.
Tohle je můj spisovatelský domek.
Píšu tady už třicet let.
PODIVUHODNÝ PŘÍBĚH HENRYHO SUGARA A JINÉ POVÍDKY
Než začnu,
přesvědčím se, že tu mám všechno, co budu potřebovat.
Samozřejmě cigarety, kávu, čokoládu.
A dobře ořezanou tužku.
Tužek mám šest. Pak si uklidím psací desku.
Spousta kousků gumy.
Tak.
A pak se konečně začne.
Obvykle je potřeba udělat pár oprav.
Jo.
I - PODIVUHODNÝ PŘÍBĚH HENRYHO SUGARA
Henry Sugar byl 41letý svobodný boháč.
Bohatý byl proto, že měl bohatého otce, který zemřel.
Svobodný byl proto, že byl sobec a nechtěl se o peníze dělit s manželkou.
Měřil 188 centimetrů,
ale nebyl tak pohledný, jak si sám myslel.
Dával si velice záležet na oblékání.
Pro obleky chodil k drahému krejčímu,
pro košile ke specialistovi na košile a pro boty k ševci.
Každých deset dní se nechal u holiče ostříhat
a stejně často si dopřával manikúru.
Jezdil automobilem Ferrari,
který stál asi jako venkovská chalupa.
Měl jen bohaté přátele
a v životě ani den nepracoval.
Lidi jako Henry Sugar najdete kdekoli na světě.
Nejsou to obzvlášť špatní lidé, ale ani obzvlášť dobří.
Patří na svět jako vše ostatní.
Všichni boháči Henryho typu
mají samozřejmě jedno společné: obrovskou touhu zbohatnout ještě víc.
Deset milionů nikomu nestačí. Ani dvacet milionů.
Všichni trpí neukojitelnou touhou po penězích
a hrůzou, že se jednou probudí a v bance nebudou mít nic.
K rozmnožování majetku používají různé metody.
Nakupují podíly a akcie a sledují jejich pohyby.
Kupují pozemky, umění, diamanty. Sází na ruletu, blackjack, dostihy.
Někteří dokonce sází na cokoli.
K těm patřil i Henry Sugar, a vůbec se nestyděl podvádět.
Jednou v létě
vyjel Henry z Londýna na venkov za sirem Williamem W.
Jeho dům i pozemek byl velkolepý.
Ale když Henry onu sobotu přijel, lilo jako z konve.
Pan domácí a hosté trávili odpoledne hraním her,
zatímco Henry se nevrle díval, jak kapky narážejí na okna.
Henry se vytratil ze salonu do vstupní haly.
Bezcílně se potuloval po domě, až doputoval do knihovny.
Otec sira Williama sbíral knihy a stěny této obrovské místnosti
byly obložené starými svazky v kůži od podlahy až po strop.
Henryho to nezajímalo.
Četl jen detektivky a thrillery. Nic takového tu nebylo.
Chystal se odejít,
když ho zaujalo něco, co mezi knihy nezapadalo.
Něco tenkého, čeho by si nevšiml,
kdyby to z řady knih nevyčnívalo.
Vytáhl to z police.
Nebylo to nic víc
než sešit, jaký mívají děti ve škole.
Obálka byla tmavomodrá a nenadepsaná.
Na první stránce bylo černým inkoustem ručně vytištěno:
ZPRÁVA O IMDADU KHANOVI
MUŽ, KTERÝ VIDÍ BEZ OČÍ NAPSAL Z. Z. CHATTERJEE
Zvláštní. Podivné. Co je to?
Usadil se do křesla a začal od začátku.
Henry v sešitě četl následující.
Jmenuji se Z. Z. Chatterjee. Jsem vedoucí lékař v kalkatské nemocnici.
Dopoledne 2. prosince 1935
jsem v lékařské odpočívárně pil čaj.
Byli tam tři další lékaři. Dr. Marshall, dr. Mitra a dr. Macfarlane.
Někdo zaklepal na dveře.
„Dále,“ řekl jsem.
S dovolením, mohl bych vás požádat o laskavost?
„Sem nesmíte,“ řekl jsem.
Já vím. Mrzí mě, že jsem sem tak vtrhl,
ale chtěl bych vám ukázat něco velice zajímavého.
Bylo nám to nepříjemné a mlčeli jsme.
Pánové, já vidím bez očí.
Byl to mužík kolem šedesátky
s bílým knírem a černě ochlupenými boltci.
Můžete mi ovázat hlavu třeba padesáti obvazy,
a já budu stále schopen číst knihu.
Zdálo se, že mluví vážně. Začala se mne zmocňovat zvědavost.
Pojďte dál.
Dobrá. Kolik prstů ukazuje dr. Marshall?
- Sedm. - „Znovu,“ řekl jsem.
- Devět. - Znovu.
- Tři. - Znovu.
- Zase tři. - Znovu.
Ani jeden.
V čem je trik?
Žádný trik. Je to skutečná schopnost, v níž jsem se léta cvičil.
Jak?
Nezlobte se, ale to je soukromá záležitost.
Co potřebujete?
Pracuji v kočovném divadle. Dnes jsme přijeli do Kalkaty.
Večer máme první představení v královském paláci.
Na programu jsem uveden
jako Imdad Khan, muž, který vidí bez očí.
Když přijedeme do nového města,
jdu do největší nemocnice
a žádám lékaře, aby mi co nejdůkladněji zavázali oči.
Je důležité, aby to provedli lékaři,
abych nebyl podezírán z podvodu.
Pak jdu do ulic a dělávám něco nebezpečného.
Pohlédl jsem na kolegy.
Dr. Mitra a dr. Macfarlane museli zpět k pacientům. Běžte.
- Ale dr. Marshall řekl… - Proč ne? Dáme si záležet.
Ať je jisté, že neuvidí vůbec nic.
Jste velice laskavi. Dělejte, co uznáte za vhodné.
„Než ho obvážeme,“ řekl jsem,
„naplňme mu důlky něčím měkkým a pevným.“
- Těstem? - Výborně. Skočte do pekárny.
Já mu zatím zalepím víčka.
Vedl jsem Imdada dlouhou chodbou na ošetřovnu.
„Lehněte si,“ řekl jsem.
Vzal jsem z police lahvičku kolodia.
Tímhle vám zalepím víčka.
Jak to pak rozlepím?
Naneste si opatrně pod řasy líh. Ten to rozpustí.
Nechte oči zavřené, než to zatuhne.
Uplynuly dvě minuty.
„Otevřete oči,“ řekl jsem. Nešlo to.
Vzal jsem od dr. Marshalla těsto a nanesl ho Imdadovi na jedno oko.
Vyplnil jsem důlek
a zakryl i okolní kůži.
Stejně jsem naložil s druhým okem.
Na okraje jsem pevně zatlačil.
Není to nepříjemné?
Vůbec ne, děkuji.
„Obvažte ho,“ řekl jsem kolegovi.
Já mám ulepené prsty.
S radostí. Dáme tam tohle…
Položil Imdadovi na oči plné těsta silnou vrstvu vaty.
Držela na místě.
Posaďte se, prosím.
Dr. Marshall ovázal obličej a hlavu 7,5cm obvazem.
Nechte mi prosím volný nos, abych mohl dýchat.
Samozřejmě.
Pardon, ale bude to maličko těsné.
Tak co?
„Výborné,“ řekl jsem.
Vypadal jako po nějaké hrozné operaci mozku.
Jak se cítíte?
Velmi příjemně.
Musím vám složit poklonu za vaši důkladnou práci.
Imdad Khan vstal z lůžka a zamířil přímo ke dveřím.
Propána! Viděl jste? Dal ruku přímo na kliku!
Kolega se přestal ušklíbat.
Imdad svižně kráčel chodbou.
Šli jsme pět metrů za ním. Bylo děsivé sledovat,
jak s důkladně obvázanou hlavou nenuceně kráčí…
„On to viděl!
Viděl ten vozík! To je neuvěřitelné!“
Dr. Marshall neodpověděl.
Tvář mu ztuhla v nevěřícném výrazu.
Imdad bez sebemenších potíží sešel po schodech.
Ani se nedržel zábradlí.
Několik lidí šlo nahoru. Jejich reakci vidíte sami.
Pod schodištěm zahnul a zamířil k východu.
Dr. Marshall a já jsme ho následovali.
Stovka bosých dětí na nádvoří zakřičela a vrhla se
k našemu bělohlavému hostu.
Pozdravil je s rukama nad hlavou.
Došel k bicyklu, nasedl a vykroužil na dvoře osmičku.
Bosé děti ho honily, jásaly a smály se.
Vyjel rovnou na rušnou ulici,
kde ho všemi směry míjely troubící automobily.
Jel perfektně.
Ještě minutu jsme ho sledovali.
Pak zahnul za roh a byl pryč.
- „Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl dr. Marshall. - Nemůžu tomu uvěřit.
„Já taky ne,“ řekl jsem já.
Právě jsme byli svědky zázraku.
Zbytek dne jsem strávil péčí o pacienty.
V podvečer jsem se šel domů převléci.
Dal jsem si dlouhou sprchu.
S ručníkem kolem pasu jsem na verandě vypil whisky se sodou.
Deset minut před sedmou jsem dorazil do paláce.
Program trval dvě hodiny.
Nečekaně mě zaujal. Žonglér, uspávač hadů, polykač ohně
i polykač mečů, který si strčil kord krkem do žaludku.
Nakonec za slavnostních fanfár
přišel vystoupit náš přítel Imdad Khan.
Lidé z publika mu na jevišti zavázali oči,
pak házel nože okolo malého chlapce
a sestřelil mu revolverem plechovku z hlavy.
Nakonec mu na obvázanou hlavu nasadili kovový barel.
Chlapec dal Imdadovi do rukou jehlu a nit.
Před něj dali velké zvětšovací sklo
a on bez zaváhání
elegantně navlékl nit do jehly.
Byl jsem ohromen.
V zákulisí jsem našel Imdada, jak tiše sedí
a odličuje se.
Jste zvědavý, doktore, že?
„Velmi,“ odpověděl jsem.
Znovu mě zaujalo černé ochlupení uvnitř ušních boltců.
To jsem jinde nikdy neviděl.
Mám pro vás návrh. Nejsem spisovatel.
Ale když mi řeknete, jak jste se naučil
vidět bez očí, věrně to zaznamenám.
Zkusím to publikovat v British Medical Journal
nebo v nějakém časopise.
Pomohlo by vám být známější?
- Velice. - Výborně.
Při zápisu anamnéz používám vlastní těsnopis.
Mám za to, že mi neuniklo ani slovo.
Tady je doslova zaznamenaný Imdadův příběh.
VŠECHNO, CO MI IMDAD KHAN ONOHO VEČERA ŘEKL
(SLOVO OD SLOVA)
Narodil jsem se v Kašmíru v roce 1873.
Otec byl průvodčím státních drah.
Jednoho dne v naší škole vystoupil kouzelník.
Naprosto mi učaroval.
Dva týdny poté jsem vzal úspory
a utekl z domova ke kočovnému divadlu.
To bylo v roce 1886. Bylo mi třináct.
Tři roky
jsem s nimi cestoval po celém Paňdžábu.
Nakonec jsem byl hlavní číslo programu.
Celou dobu jsem střádal peníze
a našetřil přes 3 000 rupií.
Tehdy jsem se doslechl o slavném mistru jógy,
který měl vzácnou schopnost levitace.
Říkalo se, že když se modlí,
celý se vznese půl metru nad zem.
Což je přinejmenším báječný efekt.
Knír?
Odešel jsem od divadla
a putoval do městečka na břehu Gangy,
kde jogín údajně žil.
Jeden poutník mluvil o poustevníkovi,
který žije nedaleko, v nejhlubší džungli, zcela sám.
To mi stačilo.
Rychle jsem si šel opatřit koně a vůz.
Při vyjednávání s kočím
se objevil muž, který mířil stejným směrem
a navrhl, že pojedeme spolu a zaplatíme napůl.
Takové štěstí!
Dále vyšlo najevo,
že je učedníkem samotného velkého jogína
a je právě na cestě za svým mistrem.
Vyhrkl jsem:
„Toho právě hledám! Mohl bych se s ním setkat?“
Můj společník se na mě dlouze zadíval.
„To je nemožné,“ řekl.
Od té chvíle mi odmítal odpovídat na otázky.
Něco jsem se ale přece jen dozvěděl.
Denní dobu, kdy mistr zahajuje meditaci.
Můj společník dal znamení vozkovi, vystoupil a zmizel.
Předstíral jsem, že jedu dál, ale hned za zatáčkou
jsem seskočil a plížil se zpátky.
Muž mezitím zmizel v džungli.
Slyšel jsem šramot v podrostu.
„Jestli to není on,“ říkal jsem si, „je to tygr,
který na mě skočí, roztrhá mě
a krvavé cáry mého masa postupně sežere.“
Byl to on.
Šel místy, kde nebyl ani náznak pěšiny.
Rozhrnoval vysoké bambusy
a všemožnou hustou vegetaci.
Tiše jsem se plížil sto metrů za ním.
Když mi zmizel z očí, což se stávalo každou chvíli,
následoval jsem zvuk jeho kroků.
Tato hra na stopovanou trvala půl hodiny.
Pak jsem ho před sebou najednou neslyšel.
Zastavil jsem se a naslouchal.
Náhle jsem skrz hustý podrost
spatřil mýtinu se dvěma chýšemi.
Srdce mi poskočilo.
U bližší chýše byla studánka,
modlicí rohož
a nad ní velký baobab s krásnými silnými olistěnými větvemi.
Přečkal jsem celé polední vedro.
Přečkal jsem těžké odpolední parno.
Když se přiblížila pátá,
tiše jsem vylezl na strom a ukryl se v listí.
Nakonec vyšel z chýše mistr jógy
a usedl zkřižmo na rohož.
Každý jeho pohyb byl klidný a jemný.
Položil si dlaně na kolena
a dlouze se nadechl nosem.
Už teď bylo vidět, že ho obklopila jakási záře.
V této poloze setrval zcela nehybně 14 minut.
A pak jsem pozoroval,
jak se pomalu zvedá nad zem.
Třicet centimetrů, 40, 45, 50.
Půl metru nad rohoží.
Seděl jsem na stromě a říkal si:
„Přímo před tebou sedí muž ve vzduchu.“
Podle mých hodinek se vznášel 46 minut.
Pak se pomalu spouštěl zpět na zem,
dokud nedosedl zpátky na rohož.
Slezl jsem ze stromu a běžel přímo k němu.
Velký jogín si umýval ruce a nohy.
„Jak dlouho už jsi tady?“ řekl ostře.
Náhle zvedl cihlu a mrštil ji po mně tak prudce,
že se o mou holeň rozlomila vejpůl.
Jizvu mám dodnes, ukážu vám ji.
V tom ale bylo mé štěstí.
Mistr jógy totiž nesmí zuřit a házet cihlami.
Stařec byl ponížený, lítostivý a hluboce zklamaný sám sebou.
Vysvětlil mi, že mě za učedníka přijmout nemůže,
může mi však poskytnout neformální návod,
aby mi vynahradil svůj útok,
který jsem si mimochodem beze zbytku zasloužil.
To bylo v roce 1890.
Bylo mi téměř sedmnáct.
Jak zněly instrukce mistra jógy?
Následovně.
Mysl je rozptýlená.
Zabývá se tisícem věcí naráz.
Věcmi, které vidíš, slyšíš a cítíš.
Věcmi, na které myslíš a na které se snažíš nemyslet.
Nauč se soustředit tak,
aby sis uměl představit jednu jedinou věc a nic jiného.
Když budeš tvrdě pracovat, možná dokážeš soustředit vědomí
na libovolný předmět
zhruba tři a půl minuty.
Stačí k tomu zhruba dvacet let pilné denní práce.
„Dvacet let!“ vykřikl jsem.
Dvacet let. Možná déle.
Bývá to tak, pokud to vůbec dokážeš.
To už budu stařec!
Doba se různí. Někomu to trvá deset let, jinému třicet.
Velmi vzácně se objeví výjimečný člověk,
který to dokáže za rok nebo dva,
ale to je jeden z miliardy. Ty to nejsi.
To je tak těžké soustředit mysl…
Prakticky nemožné. Zkus si to. Zavři oči a na něco mysli.
Na jedinou věc. Představ si ji před sebou.
Tvá mysl začne brzy těkat.
Vloudí se do ní jiné myšlenky. Je to velice náročné.
Tak pravil starý mistr jógy.
A tak začalo mé cvičení.
Každý večer jsem se usadil,
zavřel oči a představoval si člověka, kterého jsem měl nejraději,
staršího bratra, který zemřel v deseti letech na krevní chorobu.
Soustředil jsem se na jeho tvář, ale jakmile pozornost polevila,
zastavil jsem cvičení, několik minut odpočíval
a zkusil to znovu.
Po pěti letech denního cvičení
jsem se dokázal plně soustředit na bratrovu tvář
minutu a půl.
Dělal jsem pokroky.
Mezitím
jsem začal slušně vydělávat jako kouzelník.
Mám od přírody velmi hbité ruce.
Ale ve cvičení jsem neustával.
Ať jsem byl kdekoli, každý večer jsem si našel klidné místo
a soustřeďoval mysl na bratrovu tvář.
Občas jsem zapálil svíčku a začínal zíráním do plamene.
Plamen svíčky má jak známo tři části:
nahoře žlutou, dole nafialovělou
a uvnitř černou.
Dal jsem si svíčku 40 centimetrů před obličej,
přesně do úrovně očí,
abych nemusel namáhat oční svaly pohledem
nahoru nebo dolů.
Zíral jsem do černého středu, dokud všechno kolem mě nezmizelo.
Pak jsem zavřel oči
a začal se soustřeďovat na bratrovu tvář.
V roce 1907 mi bylo 34 let a udržel jsem koncentraci tři minuty
bez sebemenšího těkání mysli.
V téže době jsem si povšiml jisté schopnosti.
Měl jsem zvláštní pocit,
že když zavřu oči a upřeně se na něco zadívám
s nasazením všech sil,
vidím obrys toho, nač se dívám.
Vzpomněl jsem si, co říkal jogín:
„Někteří svatí dokázali vyvinout takové soustředění,
že viděli i bez použití očí.“
Každý večer jsem po cvičení se svíčkou
vypil šálek kávy, zavázal si oči
a snažil se vidět bez použití očí.
Začal jsem s balíčkem karet.
Prohlížel jsem rub. Hádal hodnoty.
Okamžitě jsem měl 60% úspěšnost.
Později jsem si nakoupil mapy
a rozvěsil si je po pokoji.
Dlouhé hodiny jsem je poslepu prohlížel a snažil se přečíst drobné nápisy.
V tomto cvičení jsem pokračoval každý večer následujících osm let.
V roce 1915 jsem dokázal přečíst knihu
od začátku do konce poslepu.
Měl jsem to!
Konečně jsem získal tuto schopnost.
Jak už víte, začal jsem s ní vystupovat.
Má úspěch, ale dodnes nikdo nevěří, že nejde o trik.
I lékaři jako vy, kteří mi odborně zakrývají oči,
odmítají uvěřit, že je možné vidět bez nich.
Zapomínají na jiné způsoby, jak dostat obraz do mozku.
Imdad Khan umlkl.
Byl unavený.
„Jaké způsoby?“ řekl jsem.
Upřímně řečeno nevím.
K vidění se používá jiná část těla.
Která?
Té noci jsem nešel spát.
Z toho pána by se všichni vědci světa zbláznili.
Musel to být nejcennější žijící člověk.
Musel jsem odhalit, jaká biologie, chemie či magie
dokáže do mozku dostat obraz bez použití očí.
Slepí by mohli vidět, hluší slyšet. A kdo ví, co ještě?
„To se musí prozkoumat,“ pomyslel jsem si.
Začal jsem pečlivě přepisovat vše, co mi Imdad vyprávěl.
Psal jsem pět hodin bez přestávky.
V osm hodin ráno jsem dokončil nejdůležitější část.
Stránky, které teď dočítáte.
Dr. Marshalla jsem potkal až na svačině.
Řekl jsem mu, co se za 10 minut dalo.
Jdu na dnešní představení. Nesmíme ho ztratit.
Půjdu s vámi.
V 18:45 jsme přijeli k paláci.
Zaparkoval jsem vůz a šli jsme k divadlu.
„Něco tu nehraje,“ řekl jsem.
Nebyly tu žádné davy a bylo zavřeno.
Plakát byl na místě, ale někdo na něj natiskl…
„Dnešní představení zrušeno.“
Zeptal jsem se starého vrátného u zamčených dveří: „Co se stalo?“
Někdo zemřel.
„Kdo?“
Ale už jsem to věděl.
Muž, který vidí bez očí.
„Jak?“ vykřikl jsem.
Usnul a už se neprobudil.
To se stává.
Pomalu jsme se vraceli k vozu.
Zmocňoval se mě zármutek a vztek.
Neměl jsem ho spouštět z očí.
Měl jsem ho ubytovat a pečovat o něj.
Imdad Khan byl zázračný muž.
Komunikoval s tajemnými silami mimo dosah obyčejných lidí.
A teď byl mrtev.
„A je to,“ řekl dr. Marshall.
A je to.
„Ano,“ řekl jsem.
„A je to.“
Toto je pravdivý, přesný a úplný záznam
mých dvou setkání s Imdadem Khanem.
To je tedy něco.
To je velice zajímavé.
To je senzační informace.
To mi může změnit život.
Henry měl na mysli informaci,
že se Imdad Khan naučil přečíst hodnotu hrací karty
z rubu,
a protože byl, jak víme, nepoctivý hráč,
okamžitě si uvědomil, že může vyhrát celé jmění.
Sešel do přízemí ke komorníkovi
a požádal o svíčku, svícen a pravítko.
Odnesl si to do pokoje, zamkl se,
zatáhl závěsy a zhasl světla.
Dal svíčku na stolek a přisunul si židli.
S uspokojením si povšiml, že má knot v úrovni očí.
S pomocí pravítka se usadil tak, aby měl tvář 40 cm od svíčky,
jak se psalo v sešitu.
Imdad Khan si představoval tvář nejmilejšího člověka,
což byl v jeho případě zesnulý bratr.
Henry bratra neměl.
Rozhodl se, že si bude představovat vlastní tvář.
Když se Henry zadíval do černého středu plamene,
stalo se něco mimořádného.
Jeho mysl se zcela vyprázdnila, mozek přestal těkat
a okamžitě ho zaplavil pocit, že celé jeho tělo
pohodlně osídlilo
malý černý prostor hořící nicoty,
i když jen na patnáct vteřin.
Od té doby za každých okolností
opakoval cvičení se svíčkou pětkrát denně.
Poprvé v životě se do něčeho pustil s nadšením
a činil úctyhodné pokroky.
Po šesti měsících
se dokázal soustředit na obraz vlastní tváře tři minuty
bez jediné rušivé myšlenky.
„Jsem to já,“ pomyslel si Henry.
„Jeden z miliardy, který získává
jogínské schopnosti neuvěřitelně rychle.“
Na konci prvního roku překonal pět a půl minuty.
Nadešel čas.
16. ZÁŘÍ 1959
Salon Henryho londýnského bytu, půlnoc.
Henry se chvěje nadšením,
poprvé před sebe klade balíček karet
a myslí na vrchní kartu.
Nejdřív vidí jen obyčejný vzor červených čar na rubu karty,
nejčastější výtvarné řešení hracích karet na světě.
Pak se soustředil na druhou stranu karty.
Intenzivně se zaměřil na neviditelný líc karty.
Uplynulo třicet sekund. Minuta, dvě, tři.
Henry nehnul ani brvou.
Umí se už soustředit absolutně.
Představuje si lícovou stranu.
Nic jiného mu nesmí přijít na mysl.
Během čtvrté minuty se něco stane.
Pomalu, kouzlem, ale zřetelně
se černá skvrna promění v pik a zamotaný klikyhák v pětku.
Piková pětka.
Roztřesenými prsty kartu obrátí.
„Dokázal jsem to,“ řekne.
Henry se stal fanatikem.
Byt opouští jen kvůli nákupu jídla a pití.
Celé dny a často i po nocích
se hrbí nad kartami se stopkami
a postupně si vylepšuje čas.
Po měsíci má 90 vteřin. Po půl roce 20 vteřin.
Po dalších sedmi měsících deset.
Jeho cílem je pět.
Nedokáže-li přečíst kartu do pěti vteřin,
nemůže toho využít v kasinu.
Ale čím blíže je k cíli, tím těžší je ho dosáhnout.
Čtyři týdny z deseti vteřin na devět.
Pět týdnů z devíti na osm.
Tvrdá práce už mu nevadí.
Dokáže bez potíží pracovat 12 hodin v kuse.
Ví jistě, že dosáhne cíle.
Poslední dvě vteřiny jsou nejtěžší. 11 měsíců.
Ale jednoho sobotního podvečera…
Pět vteřin. Henry projde balíček a u každé karty si změří čas.
Pět vteřin.
Jak dlouho mu trvala cesta k tomuto okamžiku?
Tři roky a tři měsíce soustředěného úsilí.
V Londýně bylo přes sto legálních kasin.
Henry byl členem nejméně deseti z nich. Nejraději měl Lord’s House,
nejvybranější podnik se sídlem v georgiánské vile.
Zdravím, pane Sugare.
Řekl muž, jehož prací bylo pamatovat si obličeje.
Henry vyšel po velkolepém schodišti k pokladníkovi.
Vypsal šek na 10 000 liber.
Dobře živené ženy u rulety připomínaly vypasené slepice kolem krmítka.
Muži s rudými tvářemi a doutníky počítali žetony
s chamtivostí v očích.
Henry se poprvé v životě díval
na nehorázně bohaté lidi se znechucením.
Hledal volné místo vlevo od krupiéra (z pohledu kamery)
u blackjackového stolu.
Krupiér vzal Henryho žeton a zasunul ho do štěrbiny.
Byl to relativně mladý muž s černýma očima a šedou kůží.
Nikdy se neusmíval a zbytečně nemluvil.
Měl štíhlé ruce, které uměly počítat.
Nabral 25librové žetony a postavil je na stůl.
Počítat je nemusel, jeho prsty se nemýlily.
Posunul hromádku k Henrymu.
Henry si rovnal žetony
a zadíval se na vrchní kartu.
Za pět vteřin poznal desítku. Vsadil osm žetonů, 200 liber,
víc se v Lord’s House sázet nesmělo.
Dostal desítku. Druhá karta byla devítka.
Celkem měl 19.
Na 19 se nelíže.
Jen se doufá, že krupiér nedostane 20 nebo 21.
- Krupiér Henrymu řekl… - Devatenáct.
…a věnoval se dalšímu hráči. „Počkat,“ řekl Henry.
Krupiér se k němu vrátil.
Pozdvihl obočí a chladně se na něj zadíval.
- Berete kartu k 19? - Zeptal se odměřeně.
Jsou jen dvě hodnoty, s nimiž nepřetáhnete, eso a dvojka.
S 19 by si lízal jen blázen, zvlášť, když na stole leží 200 liber.
Na vrchu balíku ležela další, dosud netknutá karta.
„Ano,“ řekl Henry. Krupiér pokrčil rameny a dal mu ji.
Henry dostal k desítce a devítce křížovou dvojku.
- 21. - Řekl krupiér nevzrušeně.
Znovu se podíval Henrymu do tváře
a tiše, pozorně a nevěřícně si ho prohlížel.
Henry ho vyvedl z míry. Ještě neviděl, aby někdo bral na 19.
Tenhle pán to udělal klidně a s jistotou,
která vyrážela dech, a vyhrál.
Henry si jeho pohledu všiml a došlo mu, že udělal hloupost.
Přitáhl na sebe pozornost. „Pardon.“
To už se nesmí opakovat.
Musí být velmi opatrný a občas schválně prohrát.
Hra pokračovala.
Henryho výhoda byla tak drtivá,
že nedokázal držet výhry v rozumných mezích.
Za hodinu vyhrál 30 000 liber.
Pak přestal.
Stejně snadno by mohl vyhrát milion.
Děkuji.
Henry byl nyní téměř jistě schopen vydělávat
rychleji než kdokoli jiný na světě.
Zajímavé.
Kdyby byl tento příběh vymyšlený,
bylo by potřeba
vymyslet překvapivý a vzrušující závěr.
Dramatický a neobvyklý.
Henry například mohl jít domů a začít počítat peníze.
Přitom by se mu udělalo nevolno.
Bolelo by ho na hrudi.
Rozhodl by se jít spát. Svlékl by se.
Došel by si nahý pro pyžamo.
U širokého nástěnného zrcadla by se zastavil
a ze zvyku by se začal soustřeďovat.
Okamžitě by si viděl pod kůži.
Lépe než rentgenem. Viděl by vše.
Tepny, žíly, tepající krev.
Játra, ledviny, střeva. Viděl by bít své srdce.
Podíval by se na bolavé místo
a uviděl by chuchvalec ve velké žíle, která vstupuje zprava do srdce.
Krevní sraženina. Zprvu se zdá, že drží na místě.
Pak se pohne. Jen mírně. Asi o milimetr.
Krev tepe okolo sraženiny
a ta se znovu pohne.
Cukne sebou asi o centimetr. Henry to s hrůzou sleduje.
Ví, že velká uvolněná sraženina putuje žilou
do srdce.
Brzy zemře.
V beletrii by takový závěr ušel, ale tohle není fikce.
Je to pravda.
Nepravdivé je jen jméno Henry Sugar.
Jeho jméno se dodnes musí chránit.
Jinak jde ale o pravdivý příběh
a pravdivý příběh musí mít pravdivý konec.
Takhle to bylo doopravdy.
Henry se hodinu procházel. Večer byl příjemně chladný.
Město ještě kypělo životem.
V náprsní kapse saka cítil tlustý svazek bankovek.
Jemně na něj poklepal.
Spousta peněz za hodinu práce.
Ale přesto byl rozčarovaný.
Nemohl pochopit, proč z úspěchu nemá valnou radost.
Před třemi lety, než poznal jógu,
by byl šílený radostí
a spěchal by slavit do klubu.
Ale Henry se neradoval.
Byl smutný.
Při každé sázce si byl jistý výhrou.
Zmizelo vzrušení, napětí, nebezpečí.
Věděl, že by mohl cestovat a vydělávat miliony.
Ale bavilo by ho to?
A další věc. Nebylo možné,
že jogínský výcvik
od základů změnil jeho pohled na život?
Možná ano.
Další den Henry pozdě vstal,
uviděl na toaletním stolku tlustý svazek
a nestál o něj.
Co to?
Dobrý den, pane! To je pro vás. Dárek.
To…
Cože?
Strčte si to do kapsy!
Tak jo.
Co to je?
Peníze.
Nechte si je!
Hej!
Ale…
Zazvonil zvonek.
Co to k čertu vyvádíte?
Omlouvám se za to srocení. Rozdávám peníze.
- Vyvoláváte nepokoje! - Jen rozdávám peníze.
Už to dělat nebudu. Oni se rozejdou.
Policista vytáhl padesátilibrovku.
- Taky jste si vzal. - To je předmět doličný. Odkud jsou?
Vyhrál jsem je. Měl jsem včera velké štěstí.
Henry sdělil jméno klubu a policista si ho zapsal.
Tam vám to potvrdí.
Policista dopsal. „Mě to nezajímá.“
- Ne? - Ani trochu.
Já vám dokonce věřím,
ale to vůbec neomlouvá, co jste provedl.
Nic ilegálního, ne?
Ilegálního?
Jste blb!
Když máte štěstí, vyhrajete hromadu peněz
a chcete je rozdat, nebudete je házet z okna.
Dáte je na nějaký dobročinný účel. Na nemocnici nebo sirotčinec.
Je spousta nemocnic a sirotčinců,
které nemají peníze na vánoční dárky pro děti.
Pak přijde jeden rozmazlenec,
který nikdy neměl hluboko do kapsy,
a začne házet peníze na ulici!
Na ta slova policista sešel schody a opustil dům.
Henry zůstal stát.
Policistova slova a hněv, s nímž je vyřknul,
ho hluboce zasáhly.
Styděl se.
Byl to hrozný pocit.
Pak ho znenadání
začalo brnět celé tělo
a v jeho hlavě nabýval obrysů převratný nápad.
Začal chodit sem a tam
a v duchu odškrtával kroky k uskutečnění plánu.
Za prvé. Ode dneška každý den
vyhrát velkou sumu peněz.
Za druhé. Do téhož kasina nechodit častěji než po půl roce.
Za třetí. Nikdy nevyhrát moc peněz najednou.
Limit je 50 000 liber.
Za čtvrté. 50 000 liber 365krát do roka.
To je 18,25 milionu.
Za páté. Cestovat.
Maximálně tři večery v jednom městě.
Londýn, Monte Carlo, Cannes, Biarritz,
Deauville, Las Vegas, Mexiko, Buenos Aires, Nassau.
Za šesté. Za ty peníze po světě zakládat nemocnice a sirotčince.
Jako sen je to otřepané a sentimentální,
ale jako realita by to mohlo fungovat.
Není to ani trochu otřepané. Podle mého je to naprosto ohromné.
Za sedmé. Najít partnera, který bude přijímat peníze
a posílat je, kde jsou potřeba.
Někoho, komu můžu hluboce, naprosto a navždy věřit.
John Winston byl Henryho účetní. Býval i účetní jeho otce
a Johnův otec byl účetní otce Henryho otce.
Můžete být nejbohatší na světě.
Nechci být nejbohatší na světě.
V Anglii to nepůjde, všechno by nám vzali na daních.
Musím do Švýcarska, ale ne zítra.
Nejsem mládenec bez závazků jako vy.
Musím to probrat s rodinou a uvědomit partnery.
Musím prodat dům, najít jiný ve Švýcarsku,
odhlásit děti ze školy. To nějaký čas potrvá.
V následujícím roce poslal Henry přes 120 milionů liber
Johnu Winstonovi do Lausanne.
Peníze přicházely pětkrát týdně
do švýcarské firmy Winston Sugar, s. r. o.
Nikdo kromě Johna a Henryho nevěděl, odkud jsou
ani co je s nimi dál.
Pondělní částky byly největší,
protože zahrnovaly příjmy za pátek, sobotu a neděli,
kdy jsou banky zavřené.
Cestoval závratnou rychlostí.
Několikrát týdně měnil totožnost.
John měl často ponětí o Henryho poloze
jen díky adrese banky, odkud přišly peníze. Bylo to ohromné.
Henry zemřel vloni, v 63 letech, na plicní embolii.
Věděl, co se stane, ale byl s tím zcela smířený.
Svým plánem se řídil přes 20 let.
Vydělal 644 milionů liber.
Zůstalo po něm 21
kvalitních dětských nemocnic a sirotčinců po celém světě,
které z Lausanne řídí a financuje John Winston a jeho personál.
Henry své dílo dokončil.
A jak to všechno vím? Správná otázka. Poslouchejte.
Krátce po Henryho smrti mi ze Švýcarska volal John Winston.
Představil se prostě
jako ředitel firmy Winston Sugar, s. r. o.,
a ptal se, zda bych nepřijel do Lausanne
sepsat stručnou historii organizace.
Nevím, proč si vybral mne.
Nejspíš náhodně ze seznamu spisovatelů.
Říkal, že dobře zaplatí, a dodal:
„Nedávno zemřel pozoruhodný muž.
Jmenoval se Henry Sugar.
Lidé by měli alespoň tušit, co udělal pro svět.“
Ve své nevědomosti
jsem se zeptal, zda je příběh dost zajímavý,
aby si zasloužil zvěčnit.
To Johna Winstona velmi rozčílilo, a snad i urazilo.
V pěti minutách mi do telefonu
vyprávěl o tajné kariéře Henryho Sugara.
Teď už tajná nebyla.
Henry byl po smrti a do žádného kasina už se nechystal.
„Jedu,“ řekl jsem.
V Lausanne jsem potkal Johna Winstona, jemuž bylo přes 70,
i Maxe Engelmana,
slavného maskéra, který s Henrym cestoval po světě
a vytvářel úžasné převleky k utajení jeho totožnosti.
Oba byli Henryho úmrtím zdrceni. Max ještě víc než John Winston.
Měl jsem ho rád. Byl to velký člověk.
John Winston mi ukázal původní tmavomodrý sešit,
který sepsal Z. Z. Chatterjee roku 1935 v Kalkatě.
Později jsem ho opsal slovo od slova.
„Poslední otázka,“ řekl jsem.
„Říkáte mu Henry Sugar, ale to nebylo jeho pravé jméno.
Nemám v příběhu prozradit, kdo to doopravdy byl?“
- Ne. - Řekl John Winston.
Slíbili jsme, že jméno nikdy neprozradíme.
Časem nejspíše stejně vyjde najevo.
Pocházel ze známé anglické rodiny,
ale ocenil bych, kdybyste po tom nepátral.
Říkejte mu prostě „pan Henry Sugar“.
A to jsem také udělal.
Roald Dahl napsal „Podivuhodný příběh Henryho Sugara“
ve svém spisovatelském domku v Great Missenden v Buckinghamshiru
mezi únorem a prosincem 1976.
II - LABUŤ
VEŘEJNÁ STEZKA
Ernie dostal k narozeninám pušku.
Vzal zbraň a náboje a šel pátrat po něčem k zastřelení.
Před Raymondovým domem
si strčil dva prsty do úst a dlouze a ostře zahvízdal.
Byl to jeho nejlepší kamarád. Bydlel o čtyři domy dál.
Ernie zvedl pušku nad hlavu.
„Ty brďo!“ řekl Raymond. „Bude sranda!“
Hoši vyšli do květnového sobotního dopoledne.
Jírovce byly v plném květu
a hlohy v živých plotech bíle svítily.
Ernie a Raymond na úzké stezce mezi živými ploty
zastřelili všechny ptáčky, které potkali.
Hýly, pěvušky, pěnice, strnady.
Když došli k železniční trati, měli 14 ptáčků
zavěšených na provázcích.
„Hele!“ zašeptal Ernie a natáhl dlouhou paži. „Tam!“
Za keři byl malý kluk
a díval se dalekohledem do větví starého stromu.
„Watson! Ten malej trouba.“
Peter Watson byl drobný a neduživý.
Měl pihovatý obličej a nosil silné brýle.
Byl vynikající žák
posledního ročníku, přestože mu bylo teprve 13 let.
Měl rád hudbu a hrál dobře na klavír.
Sporty mu nešly. Byl tichý a zdvořilý.
Dva starší hoši se k němu pomalu plížili.
Neviděl je, protože se díval dalekohledem
na něco, co ho velice zaujalo.
„Pracky nahoru!“ zakřičel Ernie a zamířil.
Peter Watson nadskočil.
Zíral skrz své brýle na rušitele.
„Dělej!“ houkl Ernie. „Pracky nahoru!“
Peter Watson nehnutě stál
a držel si oběma rukama dalekohled před tělem.
Díval se na Raymonda a Ernieho.
Nebál se, ale věděl, že s nimi nejsou žádné žerty.
Jejich pozornosti už v životě vytrpěl dost.
Ruce vzhůru.
Jinou rozumnou možnost neměl.
Raymond k němu přistoupil a sebral mu dalekohled.
„Koho šmíruješ?“ obořil se na něj.
Peter Watson zvažoval své možnosti.
Mohl utíkat, ale to by ho okamžitě dohnali.
Mohl křičet, ale nikdo by ho neslyšel.
Zbývalo mu tudíž jen zachovat klid
a zkusit se ze situace vymluvit.
„Pozoroval jsem žlunu,“ řekl Peter.
„Cože?“ „Samce žluny.“ Picus viridis.
„Kloval do kmene toho mrtvého stromu a hledal larvy.“
„Kde?“ řekl Ernie a pozvedl pušku.
„Já ho sejmu!“ „To těžko,“ řekl Peter
a díval se na zavěšené ptáky na Raymondově rameni.
„Uletěl, jakmile jsi zakřičel. Datlovití jsou velmi plaší.“
Raymond něco pošeptal Erniemu.
Ernie se plácl do stehna. „To je nápad!“
Odložil zbraň a popošel k malému chlapci.
Shodil ho na zem.
Raymond vytáhl z kapsy provázek a kus uřízl.
Pak Peterovi pevně svázali zápěstí.
„Teď nohy,“ řekl Raymond.
Peter se vzpouzel a dostal pěstí do břicha.
Tím se udýchal a dál ležel klidně.
Starší hoši mu dalším provázkem svázali kotníky,
jak když se drezíruje kuře.
Ernie zvedl pušku
a vedli chlapce k železniční trati.
Peter Watson mlčel jako ryba.
Ať měli za lubem cokoli, řečmi by si nepomohl.
Stáhli svou oběť z náspu
a položili ji podélně mezi kolejnice. Mezi tyhle kolejnice.
Tohle se mi stalo před 27 lety. Já jsem Peter Watson.
„Eště špagát,“ řekl Ernie.
Když skončili, bezmocný Peter
byl pevně uvázán mezi kolejnicemi.
Hýbat mohl jen hlavou a chodidly.
Ernie a Raymond poodstoupili a zkoumali své dílo.
„To se povedlo,“ řekl Ernie.
„To je vražda,“ řekl chlapec mezi kolejnicemi.
„Možná ne,“ řekl Ernie.
„Záleží, jakou má mašina světlost.
Připlácni se k zemi a třeba to zvládneš.“
Starší hoši vylezli na násep a usadili se za křovím.
Ernie vytáhl cigarety. Zakouřili si.
Peter Watson už věděl, že ho nepustí.
Byli to nebezpeční a pomatení kluci.
Nebezpeční, pomatení a hloupí kluci.
„Zachovat klid a přemýšlet,“ říkal si Peter.
Nehybně ležel a zvažoval situaci.
Nejvyšším bodem jeho hlavy je nos.
Odhadoval, že nos trčí zhruba 10 centimetrů nad kolejemi.
Je to moc? U těch moderních dieselů těžko říci.
Hlavu má opřenou o sypký štěrk mezi dvěma pražci.
Musí se trochu zahrabat.
Začal kroutit hlavou, odtlačovat štěrk
a postupně si vytvořil malou prohlubeň.
Odhadoval, že hlavu snížil o pět centimetrů.
To by šlo. Ale co chodidla?
Otočil je proti sobě, téměř do roviny,
a čekal na vlak.
Přemýšlel, jestli pod jedoucím vlakem nevzniká podtlak,
který by ho táhl nahoru. Možné to bylo.
Musí se soustředit na to,
aby se celým tělem tiskl k zemi.
„Neochabnout. Zpevnit tělo a tlačit se k zemi.“
Peter Watson se díval na bílé nebe,
po němž pomalu plul jediný kupovitý oblak.
Přes mrak přeletěl letoun.
Malý hornoplošník s červeným trupem.
„Starý Piper Cub,“ řekl si. Pozoroval ho, dokud nezmizel.
Pak znenadání
uslyšel podivnou vibraci kolejnic po obou stranách hlavy.
Byla sotva slyšitelná. Tiše šeptající hukot,
který se po kolejnicích nesl zdaleka.
Peter zvedl hlavu a podíval se na trať,
z níž viděl asi kilometr a půl,
a uviděl vlak.
Nejprve jen jako tečku, ale jak držel hlavu nahoře,
tečka rostla a rostla
a začala získávat tvar, až to nebyla tečka,
ale velké, hranaté a tupé čelo dieselové lokomotivy.
Peter si položil hlavu a zatlačil ji
do jamky, kterou vyhloubil ve štěrku.
Ohnul chodidla proti sobě.
Pevně zavřel oči a tiskl se celým tělem k zemi.
Vlak přijel s ohlušujícím výbuchem.
Jako rána z děla v hlavě.
Výbuch doprovázel krutý kvílící vítr,
jako by se mu nosem do plic prohnal hurikán.
Hluk byl drtivý. Vítr ho dusil.
Připadalo mu, jako by ho zaživa
požírala nějaká ječící vražedná obluda.
A pak bylo po všem. Vlak byl pryč.
Peter Watson otevřel oči a uviděl bílé nebe
a velký bílý mrak, který po něm stále plul.
Bylo po všem, a on to dokázal.
- Odřízni ho. - Řekl Ernie.
Raymond Petera odřezal od kolejnic.
„Uvolni mu nohy, ale ruce nech.“
Raymond přeřízl provázky u kotníků.
„Pořád jsi náš vězeň, kámo,“ řekl Ernie.
Starší hoši odvedli Petera Watsona přes louku k jezeru.
Vězeň měl stále svázaná zápěstí.
Ernie držel ve volné ruce pušku
a Raymond nesl dalekohled, který Peterovi vzal.
Jezero bylo dlouhé a úzké
a na jeho březích rostly vysoké vrby.
Uprostřed byla voda čirá,
ale u břehů bujelo vodní rostlinstvo.
„Tak hele,“ řekl Ernie. „Uděláme to takhle.“
„Ty ho vemeš za ruce, já za nohy,
napočítáme do tří a hodíme ho co nejdál do blátíčka.“
„Hele!“ přerušil ho Raymond. „Tamhle! Na něj!“
Peter Watson se otočil a hned to uviděl.
Hnízdo v podobě obrovské hromady rákosí a sítin,
které se zdvihalo půl metru nad hladinu.
A na něm seděla nádherná labuť, klidně jako Jezerní paní.
S hlavou obrácenou k chlapcům, bdělá a ostražitá.
„Krucifix!“ zvolal Raymond. „To je krása!“
Ernie pustil vězňovu paži a zvedl pušku k rameni.
„Tady je… ptačí rezervace,“ řekl zajíkavě Peter.
„Co že tu je?“ zeptal se Ernie.
Peter cítil, jak se v něm vzdouvá prudký hněv.
Snažil se zachovat klidný hlas.
„Labutě jsou nejpřísněji chránění ptáci v Anglii
a ptáci na hnízdě se nestřílí. Může pod sebou mít mladé.
Nedělej to, prosím, to nemůžeš!“
Střela zasáhla labuť doprostřed hlavy
a dlouhý bílý krk se pomalu svěsil přes okraj hnízda.
Otevřít.
„Uvolni mu ruce, Raymonde. Je náš loveckej pes.“
Raymond přeřezal provázky na zápěstích malého chlapce.
„Přines!“
„Odmítám,“ řekl jsem.
Ernie Petera tvrdě udeřil do obličeje otevřenou dlaní.
Z jedné nosní dírky se mu spustil pramínek krve.
„Ještě jednou něco odmítni, a já ti něco slíbím:
vyrazím ti všechny ty tvý bílý zuby,
horní i dolní. Rozumíš tomu?“
Peter Watson mlčel.
„Odpověz!“ štěkl Ernie. „Rozumíš?“
„Ano,“ řekl tiše Peter Watson. „Rozumím.“
Peterovi tekly po tvářích slzy,
když scházel po břehu a vstupoval do vody.
Dobrodil se k mrtvé labuti a něžně ji vzal oběma rukama.
Pod ní byla dvě mláďata, porostlá šedým prachovým peřím.
Choulila se k sobě uprostřed hnízda.
„Jsou tam vejce?“ houkl Ernie z břehu.
„Ne,“ odpověděl Peter. „Nic.“
Donesl mrtvou labuť zpátky na břeh jezera.
Jemně ji položil na zem a postavil se čelem k těm dvěma.
Jeho uslzené oči sršely vztekem.
„Mrtvý bys měl být ty,“ řekl.
To Ernieho lehce zaskočilo, ale rychle se vzpamatoval.
V jeho černých očkách zatančila nebezpečná jiskřička.
„Dej mi kudlu, Raymonde.“
Křídlo je s ptačím tělem spojeno kloubem.
Ernie ten kloub našel, zanořil do něj nůž a přeřízl šlachy.
Nůž byl ostrý a řezal dobře.
Brzy se podařilo odříznout celé křídlo.
Ernie labuť obrátil a odřízl i druhé křídlo.
„Špagát,“ řekl a natáhl ruku k Raymondovi.
Ernie nařezal osm metrových kousků.
Provázky uvázal na horní okraj velkého křídla.
„Roztáhni ruce.“
Peter Watson stál na slunci u jezera
za krásného májového dopoledne
a obrovská zplihlá křídla, mírně zkrvavená,
se mu groteskně houpala u boků.
Ernie zatleskal a začal křepčit v trávě.
„Skončil jsi?“ zeptal se Peter Watson.
„Labutě nemelou,“ řekl Ernie.
Pochodovali po břehu jezera, až přišli k urostlé vrbě.
Její větve visely z velké výšky
až těsně nad hladinu jezera.
„Tvůj úkol, labuťáku,
je vylézt nahoru, a až tam budeš,
roztáhneš křídla a poletíš!“
„Paráda!“ vykřikl Raymond.
Představa, že se octne vysoko
a mimo dosah těch chuligánů, se Peterovi zamlouvala.
Až bude nahoře, zůstane tam.
Pochyboval, že by lezli za ním.
A i kdyby, mohl vylézt na tenkou větev,
která by dva lidi neudržela.
Na strom se lezlo poměrně snadno, včetně nástupu na spodní větve.
„Vejš!“ volal Ernie. „Lez dál!“
Peter se nakonec dostal až tam, odkud už to výš nešlo.
Stál teď na větvi silné jako zápěstí dospělého muže,
napřažené daleko nad jezero,
kde se ladně stáčela dolů.
Stál tam a odpočíval po výstupu.
Byl velmi vysoko, nejméně patnáct metrů. Ty dva už neviděl.
Už nestáli u kmene.
„Teď poslouchej!“
Poodešli od stromu,
aby na hocha v koruně dobře viděli.
Při pohledu na ně
si Peter Watson uvědomil, jak řídké a úzké listy má vrba.
Téměř vůbec ho nekryly.
„Běž dál po tý větvi!
Běž až nad tu bahnitou vodičku, a pak vzleť!“
Peter Watson se nepohnul.
Nespouštěl oči ze dvou postav dole na louce.
Stály nehybně a dívaly se na něj.
„Napočítám do deseti,
a jestli do tý doby nepoletíš, sestřelím tě.
To už bude dneska druhá labuť.
Jdeme na to.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest!“
Peter Watson zůstal nehybný. K pohybu ho nic nemohlo donutit.
„Sedum, osum, devět, deset!“
Peter viděl, jak se puška zvedá k rameni.
Mířila přímo na něj.
Slyšel prásknutí výstřelu
a svist střely okolo hlavy.
Bylo to děsivé, ale nepohnul se.
Viděl, že Ernie nabíjí na další ránu.
„Poslední šance!“ ječel Ernie. „Další tě trefí!“
Peter čekal.
Sledoval chlapce mezi pryskyřníky
na louce hluboko pod sebou.
Puška se znovu zvedla k rameni.
Tentokrát uslyšel ránu a ucítil zásah do stehna.
Nebolelo to, ale síla nárazu byla drtivá,
jako by dostal ránu palicí,
a srazila mu obě chodidla z větve, na níž stál.
Rukama hledal, čeho by se chytil.
Větévka, které se držel, se ohnula a rozštěpila.
Někteří lidé, když je toho na ně moc
a jejich výdrž se vyčerpá,
se jednoduše zhroutí a vzdají.
Jsou ale i jiní, byť ne mnoho,
kteří jsou bůhvíproč za všech okolností neporazitelní.
Dají se potkat za války i v míru.
Mají nezlomnou vůli
a bolest, mučení ani hrozba smrti
je nepřinutí se vzdát.
Malý Peter Watson byl jedním z nich.
A jak kolem sebe hmatal rukama,
aby nespadl ze stromu,
znenadání poznal, že vyhraje.
Vzhlédl a uviděl nad vodami jezera světlo
tak jasné a nádherné, že od něj nemohl odtrhnout zrak.
Světlo ho vábilo, přitahovalo,
a on vyskočil k němu a roztáhl křídla.
Tři různí lidé pozorovali velkou labuť,
která toho dopoledne kroužila nad vsí:
učitel,
muž, který měnil krytinu na střeše drogerie,
a chlapec, který si hrál na nedaleké louce.
Paní Watsonová myla v kuchyni nádobí
a vyhlédla z okna právě ve chvíli,
kdy se cosi obrovského a bílého zřítilo
na trávník její zahrady.
Vyběhla ven.
Padla na kolena
u zhroucené postavičky svého jediného syna.
„Miláčku!“ vykřikla. „Chlapče můj!“
„Co se ti stalo?“
Povídka „Labuť“ byla inspirována novinovou zprávou o skutečné události,
kterou měl Dahl ve svém sešitu s náměty třicet let,
než povídku v říjnu 1976 sepsal.
III - KRYSAŘ
DENÍK „ZPRAVODAJ“
Odpoledne přišel na benzinovou stanici krysař.
Připlížil se měkkým a tichým krokem,
který na štěrku vůbec nebyl slyšet.
Přes rameno měl přehozenou vojenskou tornu.
Měl staromódní manšestrový kabát s velkými kapsami.
Manšestrové kalhoty měl u kolen ovázané bílým provázkem.
- Dobrej den. - Ano?
Deratizér.
Jeho tmavá očka hbitě obhlížela terén.
- Krysař? - To jsem já.
Byl štíhlý a kožnatý, měl ostré rysy
a dva dlouhé žluté zuby,
které vyčnívaly přes spodní ret.
Uši měl kulaté a tenké, posazené dosti vzadu.
Oči byly téměř černé,
ale když se na vás zadívaly, blýskalo v nich žlutě.
- Dorazil jste rychle. - To my musíme.
A teď pochytáte všechny krysy?
- Jo. - Jak?
Ano, jak?
Záleží, co jsou zač a kde jsou. Krysy se chytaj různě.
- Do pasti, že? - Co?
- Past. - Past?
Krysař si odfrkl.
Do pasti těžko, to nejsou králíci.
Držel hlavu vysoko
a větřil nosem, který se viditelně pohyboval do stran.
Krysy maj za ušima. Kdo je chce chytat, musí je znát.
V týhle práci musíte krysy znát.
Víte, co dělaj? Sledujou vás.
Celou dobu, co se na ně chystáte,
vás sledujou.
Nejde vo stoku, že ne?
Ne, o stoku nejde.
- Stoky jsou vošemetný. - To bych nečekal.
Nečekal, jo? Chtěl bych vás vidět.
Moc by mě zajímalo, jak byste na to šel.
Nejspíš s jedem.
A kampak byste ho dal?
Do kanálu?
Krysař se triumfálně rozzářil.
Já to věděl. „Do kanálu.“
A víte co? Všechno by se vodplavilo.
Všechen jed. Stoka je jak řeka.
Co byste tedy dělal vy, pane krysaři, kdyby šlo o stoku?
Krysař přistoupil o krok blíž
a nasadil důvěrný hlas,
jakým se vyzrazují úžasná profesní tajemství.
Musíte si uvědomit, že krysy jsou hryzalky.
Co jim dáte, do toho hryžou.
Co teda uděláte s krysama ve stoce?
Mluvil měkkým hrdelním hlasem, který připomínal žábu,
a zdálo se, že všechna slova vyslovuje s potěšením,
jako by lahodně chutnala na jazyku.
Jdete do stoky
s vobyčejnejma papírovejma pytlíkama
naplněnejma sádrou. Nic víc.
Pak je pověsíte na strop kanálu,
aby visely těsně nad vodou.
Aby na ně krysy akorát došáhly.
Claud zaujatě poslouchal.
Krysa si plave kanálem a vidí pytlík. Zastaví se.
Očuchá ho. Nevoní zle.
- Co dělá dál? - Hryže do něj.
Přesně tak! Hryže pytlík, ten se protrhne
a milá krysa má plnou pusu prášku.
A?
A je po ní.
- To ji zabije? - Nabeton.
- Sádra… - Ve vlhku bobtná.
Dostane se kryse do těla, nabobtná
a voddělá ji dřív než cokoli jinýho.
Proto je potřeba krysy znát.
Krysařova tvář zářila vychytralou pýchou.
Promnul si prsty a zvedl ruce k obličeji.
Tak kde máte ty krysy?
Slovo „krysy“ vyslovil plně a šťavnatě,
jako by kloktal rozpuštěné máslo.
V tom stohu za silnicí.
- V baráku ne? - Jen ve stohu. Jinak nikde.
Vsadím se, že jsou i v baráku, lezou vám do jídla a šířej choroby.
- Je tu někdo nemocnej? - Zadíval se na mě a pak na Clauda.
- Všichni jsou zdraví. - Určitě?
- Určitě. - Jeden nikdy neví.
Zatvářil se jako státní hygienik
a byl zklamán, že netrpíme dýmějovým morem.
Krysy jsou každopádně ve stohu. Jak je odstraníte?
Krysař se lstivě zakřenil.
Sáhl do torny a vytáhl velkou plechovku,
kterou při řeči potěžkával.
Jed. Speciální. Smrtelnej.
Zavřeli by vás, kdybyste toho měli u sebe jen lžičku.
Mám toho dost na milion lidí.
- Chcete se mrknout? - Ano.
Vzal minci a odklopil víko.
Tady to je.
O přípravku mluvil s láskou a ukázal ho Claudovi.
Kukuřice, nebo ječmen?
Oves. Oves se smrtelným jedem.
Sníte jedno zrníčko a za tři minuty je po vás.
Z tý piksly nikdy nespouštím voči.
Pohladil plechovku, trochu s ní zatřásl
a zrnka ovsa jemně zarachotila.
Ale dneska to vašim krysám nedáme. Stejně by to nežraly.
Jeden musí krysy znát. Jsou děsně podezíravý.
Dneska dostanou dobrej, čistej, chutnej voves,
kterej jim neudělá vůbec nic.
Jen trochu ztloustnou. A zejtra to samý.
A pozejtří, i popozejtří.
Bude to taková dobrota, že na to začnou chodit
všechny krysy z vokolí.
Velmi chytré.
Na tuhle práci musíte bejt chytřejší než krysa.
A to nejni jen tak.
„Sám musíte být trochu krysa,“ řekl jsem.
Vyklouzlo mi to z úst nechtěně,
ale při pohledu na něj jsem si nemohl pomoci.
Mělo to na něj nečekaný účinek.
- Jo! - Zvolal.
Teď jste na to káp.
Dobrej krysař musí bejt víc krysa než co jinýho.
Eště chytřejší než krysa,
a to nejni nic snadnýho, to vám povídám.
Tak pojďme na to.
Musím eště na zámek k lady Leonoře Bensonové.
Ona má taky krysy?
Krysy má každej.
Krysař se odšoural.
Jeho chůze zarážejícím způsobem připomínala krysu.
Pomalá, jemná, loudavá chůze s hodně povolenými koleny,
kroky nebyly na štěrku vůbec slyšet.
Mrštně přeskočil branku, svižně obešel stoh
a rozházel po zemi hrsti ovsa.
Další den se vrátil a proceduru opakoval.
Přišel i další den, a pak ještě jednou.
Čtvrtého dne nastražil otrávený oves.
Ale ten nerozhazoval. Narovnal ho do hromádek
u každého rohu stohu.
- Máte psa? - Ano.
Esli chcete, aby pošel strašlivou smrtí, pusťte ho za branku.
Další den přišel posbírat mršiny.
Doneste mi starej pytel, ať je mám kam šoupnout.
Tvářil se nadutě a důležitě, černá očka se hrdě leskla.
Chystal se předvést publiku svůj senzační úlovek.
Claud přinesl pytel a přešli jsme silnici.
Krysař slídil kolem stohu
a sklonil se nad jednou z otrávených hromádek.
- Tady něco nehraje. - Zamumlal.
Mluvil tiše a vztekle.
Odloudal se k další hromádce a v pokleku ji zkoumal.
- Tady něco sakramentsky nehraje. - Co se stalo?
Neodpověděl, ale bylo jasné, že se krysy návnady ani nedotkly.
„Naše krysy mají za ušima,“ řekl jsem.
Krysařovo roztrpčení
bylo patrné na jeho tváři a na tom, jak zatínal žluté zuby
do dolního rtu.
- Ty kecy si nechte. - Řekl a díval se na mě.
Ty krysy jsou v cajku až na to, že je někdo krmí.
Někde maj ňákou dobrotu, a maj jí dost.
Žádná krysa nevodmítne voves, pokuď nejni nacpaná k prasknutí.
Krysař se rozmrzele odvrátil.
Začal sbírat otrávený oves lopatičkou
a opatrně ho vracel do plechovky.
Když skončil, všichni tři jsme přešli silnici zpátky.
Krysař stál u čerpadla.
Choval se teď pokorně a sklesle
a tvářil se zamyšleně.
Neúspěch mu vzal řeč,
oči měl přivřené a zlé,
vedle žlutých zubů se objevoval a mizel jazyk.
Kradmo se podíval na mě
a pak na Clauda.
Nasál nosem vzduch a začenichal.
Začal se pohupovat na špičkách
a tichým tajnůstkářským hlasem řekl…
Chcete něco vidět?
Evidentně si chtěl napravit reputaci.
- Co? - Chcete vidět něco úžasnýho?
Sáhl pravou rukou do hluboké kapsy kabátu
a vytáhl velkou živou krysu, kterou držel pevně mezi prsty.
Proboha!
Vidíte?
Mírně se nahrbil, hlavu vystrčil vpřed,
pošilhával po nás a držel tu obrovitou krysu.
Palcem a ukazovákem jí těsně svíral hlavu za krkem,
aby se nemohla otočit a kousnout.
Vy nosíte po kapsách krysy?
Dycky u sebe jednu nebo dvě mám.
Volnou rukou sáhl do druhé kapsy a vytáhl malou bílou…
- To je fretka? - Krysař se syčivě zachechtal.
Fretka ho zřejmě znala a nechala se klidně držet.
Nic nevoddělá krysu rychlejš než fretka.
Držel obě zvířata před sebou
a čumák fretky se ocitl 15 centimetrů od obličeje krysy.
Fretka svými růžovými korálky zírala na krysu.
Kryse se vzpouzela a chtěla od zabijáka pryč.
- Teď. - Řekl.
Sledujte.
Khaki košili měl u krku rozepnutou,
zvedl krysu a pustil ji za košili,
přímo na kůži.
Opasek kryse bránil zabloudit pod pás.
Pak tam strčil i fretku.
Pod košilí okamžitě začalo být velice rušno.
Zdálo se, že krysa obíhá jeho tělo a fretka ji pronásleduje.
Malá boule honila velkou šestkrát či sedmkrát dokola,
náskok se po každém kole zmenšil,
až se nakonec obě boule spojily v jednu,
nastala rvačka a ozvala se řada ostrých písknutí.
Krysař stál během celého představení zcela nehnutě,
nohy rozkročené, paže volně u těla,
tmavé oči klidně pozorovaly Claudův zkoprnělý výraz.
Nakonec si sáhl za košili
a vytáhl fretku.
Druhou rukou vytáhl mrtvou krysu.
Fretka měla na bílém čenichu stopy krve.
„Nevím, zda se mi to líbilo,“ řekl jsem.
Vsadim se, že jste v životě nic takovýho neviděl.
To máte pravdu.
Takhle si jednou pořídíte ošklivé kousnutí do břicha.
Řekl Claud, ale nemohl skrýt zájem a krysařovi zase rostl hřebínek.
Chcete vidět něco daleko lepšího?
Čemu byste nevěřili, kdybyste to sami neviděli?
S obavami jsem letmo pohlédl na Clauda.
Ano.
Krysař vrátil mrtvou krysu i fretku do kapes.
Pak sáhl do torny a vytáhl další živou krysu.
Kristepane!
Dycky mám u sebe jednu nebo dvě krysy.
V týhle práci musíte krysy znát,
a kdo chce krysy znát, musí je mít nablízku.
Tohle je potkan. Starej kanálník, vyčůranej jako čert.
Vidíte, jak mě merčí a přemejšlí, co udělám?
- Vidíte ho? - Odporné.
A co uděláte?
Měl jsem pocit, že se mi to bude líbit ještě méně než předtím.
- Doneste mi kus špagátu. - Claud přinesl provázek.
Krysař ho potkanovi přivázal k zadní noze.
Potkan se vzpouzel, ale krysař ho držel pevně.
Máte v baráku stůl?
„Krysu uvnitř nechceme,“ řekl jsem.
Potřebuju stůl. Nebo ňákou rovinu.
Šli jsme k čerpadlu a krysař položil potkana na něj.
Upevnil druhý konec provázku, takže potkan nemohl utéci.
Podezíravě se krčil.
Měl velké šedé tělo, jasné černé oči
a šupinatý ocas, který se mu kroutil na plechu.
Nedíval se na krysaře, ale úkosem sledoval,
co bude dělat.
Krysař poodstoupil a potkan se okamžitě zklidnil.
Posadil se
a začal si lízat šedou srst na hrudi.
Pak si předními tlapkami podrbal čumák.
Zdálo se, že jiní lidé ho nezajímají.
- Nechcete se vsadit? - Řekl krysař.
„Ne, děkuji,“ řekl jsem.
- Bude sranda. Se sázkou je větší sranda. - Oč se chcete sázet?
Vsadím se, že toho potkana zabiju bez rukou.
Dám si je do kapes a nepoužiju je.
Bylo jasné, že si krysař hodlá trochu přivydělat.
Podíval jsem se na jeho oběť a začalo mi být nevolno,
ne proto, že měla zahynout,
ale protože se to mělo stát nepřirozeným způsobem
a s nezanedbatelným nadšením.
- Ukopete ji. - Bez kopání.
- A paže? - Ani paže, ani nohy, ani ruce.
- Zasednete ji. - Nic takovýho.
- Tak ukažte. - Vsaďte libru.
Neblázněte. Proč?
- Co teda vsadíte? - Nic.
Fajn, tak nic nebude.
- Dělal, že jde potkana odvázat. - Vsadím šilink.
Moje nevolnost zesílila.
Ale celá záležitost byla děsivě přitažlivá.
Zjistil jsem, že nemůžu odejít ani se pohnout.
- Vy taky? - Ne.
Mám to dělat za prašivej šilink?
- Nedělejte to vůbec. - Kde jsou prachy?
Claud položil na čerpadlo šilink.
Krysař vedle něj položil dvě šestipence.
Platí.
Claud a já jsme ucouvli.
On přistoupil blíže, dal si ruce do kapes
a naklonil se k potkanovi.
Ten se vyděšeně krčil.
Připadalo mi, že se na krysaře chystá skočit,
ale pak začal couvat.
Drobnými krůčky se vzdaloval,
dokud mu v tom nezabránil napjatý provázek.
Krysař se naklonil ještě blíže
a sledoval potkana očima. Ten znenadání…
- Zpanikařil. - …zpanikařil a vyskočil.
Škubnutí provázku mu div nevykloubilo nohu.
Znovu se skrčil u okraje,
kam až ho provázek pustil, vousky se mu třásly
a dlouhé šedé tělo ztuhlo strachy.
V té chvíli se k němu začal přibližovat obličejem,
blíže a ještě blíže.
Chtěl jsem zakřičet, aby přestal, ale nevydal jsem ani hlásku.
Byl jsem si jistý, že se schyluje k něčemu krajně nepříjemnému,
odpornému a krutému. Ale teď už jsem to musel vidět.
Ty dva od sebe dělila už jen délka dlaně.
Vyděšený a napjatý potkan se přitiskl k zemi.
Napjatý byl i krysař,
ale nebezpečně napjatý, jako natažená pružina.
Kolem úst mu hrál stín úsměvu.
Pak znenadání udeřil
na způsob hada.
Vystřelil hlavou vpřed jako nožem.
Jeho pohyb vycházel z nohou.
Zahlédl jsem dokořán otevřená ústa…
…dva žluté zuby…
…a tvář zkřivenou námahou.
Víc jsem už vidět nechtěl.
Zavřel jsem oči a když jsem je znovu otevřel,
potkan byl po smrti,
krysař si strkal peníze do kapsy
a něco vyplivoval.
A takhle se dělá pendrek.
Čokoládovny dělaj pendrek z krysí krve.
Na kapce krysí krve nejni nic špatnýho.
Jste naprosto nechutný.
Ale je to tak. Sám jste to mockrát baštil.
Tyčinky a pendreky se vyráběj z krysí krve.
Už nechceme slyšet ani slovo, díky.
Vařej ji v kotlích, až to bublá a kouří,
a míchaj to dlouhejma bidlama.
To je jedno z tajemství čokoládoven,
a nikdo vo něm neví, jen krysaři, co dodávaj matroš.
Všiml si, že ztratil přízeň publika.
Tvářili jsme se nepřátelsky, znechuceně a rozhněvaně.
Zmlkl a beze slova se odvrátil.
Dívali jsme se, jak odchází svým pomalým plíživým krokem.
Jeho chůze nebyla slyšet, dokonce ani na štěrku.
Zvláštní.
Krysy otrávený oves nesežraly.
V tom stohu musí být něco výživného.
Koncem 40. let žil Dahl ve Wisteria Cottage v Amershamu,
kde se zabýval především psaním „Claudova psa“,
sbírky povídek o regionu a jeho obyvatelích.
Součástí této sbírky je i „Krysař“.
IV - OTRAVA
Byla půlnoc a já jsem jel domů.
U bungalovu jsem zhasl světla,
abych oknem nevzbudil Harryho Popea.
Ale zbytečně. Ještě svítil.
Zaparkoval jsem, vyšel na verandu
a počítal schody, abych neudělal krok navíc
na schod, který už nahoře nebyl. Raz, dva, tři, čtyři.
Šel jsem k Harrymu, tiše otevřel a nahlédl.
Ležel v posteli, ale nespal. Nehýbal se, ani neotočil hlavu.
Ale téměř neslyšitelně zašeptal…
Pomoc.
„Pomoc“?
Otevřel jsem a vykročil do pokoje.
Stůj!
„Stůj“? Slyšel jsem ho špatně.
Zdálo se, že vydávat zvuky mu činí velkou námahu.
- Pomoc. - „Pomoc“?
Co se děje, Harry?
Zuj se.
„Zuj se“?
Mluvil jako George Barling, když ho střelili do břicha
a on opřený o bednu
mumlal něco o japonském pilotovi
týmž namáhavým pološepotem jako teď Harry.
George Barling se pak zlomil v pase…
a zemřel.
Zuj se.
„Zuj se.“
Nechápal jsem to, ale nic jsem nenamítal.
- Co se děje? - Nesahat.
Ležel na zádech s tělem přikrytým do tří čtvrtin,
v pruhovaném pyžamu, a příšerně se potil.
Bylo horko. Také jsem se potil, ale ne tolik.
Měl zmáčený obličej a nasáklý polštář.
Jako by měl malárii.
- Co je, Harry? - Bungar.
- Cože? - Bungar.
- „Bungar“? - Had.
Uštkl tě. Kde? Kdy?
Ne.
Cože?
Ještě mě neuštkl.
To mě zmátlo. Zadíval jsem se na něj.
Bungar na břiše. Spí.
Odskočil jsem, jinak to nešlo.
Upřeně jsem hleděl na jeho přikryté břicho.
Nedalo se poznat, jestli pod přikrývkou něco je.
Chceš říct, že ti na břiše spí bungar?
Ano.
Jak se tam dostal?
Samozřejmě jsem se neměl vyptávat. Měl jsem mu říct, ať mlčí.
Ležel jsem na zádech a četl. Cítil jsem něco na hrudi za knihou.
Lechtalo to.
Koutkem oka jsem na pyžamu zahlédl malého bungara.
Takových 25 centimetrů.
Věděl jsem, že se nesmím hýbat. Nehybně jsem ležel a sledoval ho.
Myslel jsem, že vleze na přikrývku.
Harry na okamžik zmlkl.
Rozhodně svým šepotem nechtěl toho tvora rozrušit.
Vlezl pod ni.
Cítil jsem přes pyžamo, jak mi leze po břiše.
Pak se zastavil. Teď tam spí.
Čekám.
- Jak dlouho? - Hodiny.
Hodiny a hodiny.
Už to dlouho nevydržím. Musím kašlat.
V podstatě
to od bungara nebylo nijak nečekané chování.
Drží se u domů a hledají teplá místa.
Překvapivé bylo, že Harryho ještě neuštkl.
Jejich kousnutí je prudce smrtelné, pokud okamžitě
nezasáhnete s dávkou protijedu.
Jsou tencí a malí. Vypadají takhle.
Umí nenápadně proklouznout
například škvírou ve dveřích dětského pokoje.
Správce čajové plantáže mi vyprávěl o ovci, kterou kousl do zadní nohy.
Když zdechlinu rozřízl, vyvalila se krev černá jako dehet.
„Dobrá, Harry,“ řekl jsem. Teď už jsem také šeptal.
„Nehýbej se a zbytečně nemluv.
Když ho nevyplašíme, nekousne. Vyřešíme to.“
Tiše jsem odešel z pokoje
a přinesl z kuchyně ostrý nožík.
Dal jsem si ho do kapsy pro případ, že by had Harryho přece jen uštkl.
Abych mohl otevřít ránu a vysát jed.
„Harry,“ řekl jsem. „Nejlepší bude,
když pomalu stáhnu tu přikrývku a podívám se.“
Ty pitomče.
Jeho hlas neměl žádný výraz. Na to mluvil příliš pomalu a tiše.
Výraz byl v očích a okolo koutků úst.
Světlo hada vyplaší a had mě zabije.
Pravda.
Co když přikrývku strhnu naráz a shodím ho, než…
Sežeň doktora.
Díval se na mě, jako by mě to mělo napadnout hned.
Doktora, jistě. Seženu dr. Ganderbaie.
Po špičkách jsem odešel, našel číslo,
zvedl telefon a řekl spojovatelce, ať si pospíší.
- Tady inspektor Woods. - Zdravím vás. Vy ještě nespíte?
Prosím přijeďte se sérem. Bungar.
Sérum? Koho uštkl?
Jeho otázka zazněla jako malý výbuch v uchu.
Zatím nikoho.
Spí Harrymu na břiše pod přikrývkou.
Asi tři vteřiny bylo na lince ticho.
Pak dr. Ganderbai zcela nevýbušně řekl…
Nesmí se hýbat ani mluvit. Rozumíte?
- Samozřejmě. - Hned tam budu.
Položil telefon a já běžel zpátky.
Harry mě očima doprovodil k lůžku.
Doktor už jede. Nemáš se hýbat.
A co tady asi dělám?
Říkal, ať nemluvíme.
Tak sklapni.
Svaly na straně jeho úst, které se používají při úsměvu,
se začaly drobně cukat,
což pokračovalo ještě chvíli potom, co domluvil.
To se mi nelíbilo, stejně jako jeho řeč.
Před dům se přiřítil vůz dr. Ganderbaie.
Šel jsem mu naproti.
- Kde je? - Nezastavil se, aby vyslechl odpověď.
Prošel kolem mě do předsíně. Položil si brašnu na židli.
Měl na nohou měkké papuče.
Pohyboval se jemně a nehlučně jako opatrná kočka.
Harry ho úkosem sledoval.
Když došel k posteli, usmál se na Harryho
a konejšivě kýval hlavou, jako by říkal…
Bez obav, jde o maličkost. Nechte to na dr. Ganderbaiovi.
Šel do kuchyně a já za ním.
Otevřel brašnu.
Nejdřív musí dostat sérum, ale v klidu. Nesmí se cukat.
V rukou držel stříkačku a lahvičku.
Propíchl zátku a nasál bledě žlutou tekutinu.
- Stříkačku mi podal. - Podržte mi to.
Šli jsme do pokoje.
Harry měl doširoka otevřené oči.
Dr. Ganderbai mu opatrně vyhrnul rukáv
po loket, aniž by pohnul paží.
Odstoupil od postele a zašeptal…
Dám vám injekci. Štípne to. Nehýbejte se.
Nezatínejte břišní svaly, nechte je volné.
Harry se podíval na stříkačku. Mimický sval mu znovu zacukal.
Dr. Ganderbai stáhl Harryho biceps gumovou hadičkou.
Potřel mu část předloktí lihem.
Držel před sebou stříkačku, mžoural na stupnici
a část tekutiny odstříkl.
Harry se potil v obličeji,
jako by se na něm roztékal pleťový krém
a stékal na polštář.
Viděl jsem žílu na předloktí, jak pod škrtidlem nabíhá.
Jehlu nad žilou, Ganderbaie se stříkačkou
a vpich pod úhlem do žíly,
pomalu a pevně, jako po másle.
Harry zavřel a otevřel oči, ale nepohnul se.
Ganderbai se naklonil k Harryho uchu.
Teď přežijete i to uštknutí, ale nehýbejte se. Hned se vrátím.
- „Je zachráněný?“ ptal jsem se. - Možná, možná ne.
Zamračený Ganderbai si otíral čelo a okusoval ret.
Jedna možnost by tu byla.
Hovořil pomalu a snažil se zároveň přemýšlet.
Podáme anestetikum
tomu tvoru tam, kde je.
Byl to vynikající nápad.
Je to risk. Hadi jsou studenokrevní.
Na takové živočichy zabírají anestetika pomalu.
Ale jiný nápad nemám. Éter, nebo chloroform?
Přikývl jsem.
- Éter, nebo chloroform? - To já nevím.
Chloroform!
Zatáhl mě za paži do předsíně.
Jeďte ke mně domů.
Chlapec vás bude čekat.
Tady je klíč ke skříňce s jedy.
Dovezte chloroform. Má oranžový štítek.
Je to na něm napsané. Já zůstanu tady, kdyby něco.
Rychle!
- Boty… - Boty nepotřebujete.
Za 15 minut jsem byl zpět i s lahvičkou.
Ví, co chystáme, ale pochopitelně ztrácí trpělivost.
Nevím, jak dlouho ještě vydrží.
Harry ležel v téže poloze jako prve.
Obličej měl bledý a mokrý. Obrátil ke mně oči.
Usmál jsem se a kývl hlavou.
Doktor vzal hadičku, kterou předtím použil jako škrtidlo,
ale tentokrát s papírovou nálevkou na konci.
Povytáhl přikrývku zpod matrace,
vložil pod ni hadičku
a sunul ji směrem k Harryho tělu.
Nevím, jak dlouho to trvalo.
20 nebo 40 minut. Pohyb hadičky jsem nezaznamenal,
ale její viditelná část byla čím dál kratší.
Teď už se potil i dr. Ganderbai,
velkými krůpějemi na čele a horním rtu,
ale ruce měl pevné
a oči nespouštěl z přikrývky nad Harryho břichem.
Natáhl ruku pro chloroform.
Vytáhl jsem zátku, podal mu lahvičku
a pustil ji, až když jsem věděl, že ji drží.
Pane Pope, napustím vám matraci. Ucítíte pod sebou chlad.
- Počítejte s tím a nehýbejte se. - Ať už to je!
Harry poprvé zvýšil hlas.
Dr. Ganderbai vzhlédl, podíval se na něj a pokračoval.
Lil chloroform do nálevky a čekal, než proteče hadičkou.
Pak nalil další a znovu čekal.
Místnost naplnil odporný těžký pach chloroformu
a s ním matné a nepříjemné vzpomínky
na sestry a lékaře v bílém sále s dlouhým stolem.
Dr. Ganderbai vytrvale naléval
a nad papírovou nálevkou se jako kouř kroutily těžké výpary.
Počkal, nalil ještě jednou a lahvičku mi vrátil.
Pomalu vytáhl hadičku a postavil se.
Musela to být nesmírně namáhavá procedura,
protože jeho hlas po ní zněl takhle:
Pro jistotu počkáme 15 minut.
Chtěl jsem to říct Harrymu.
- Počkáme 15… - Já ho slyšel!
Dr. Ganderbai se prudce otočil s nenadále hněvivým výrazem.
Zíral na Harryho jako socha. Harrymu zacukal mimický sval.
Čekali jsme u lůžka 15 minut.
Dr. Ganderbai sledoval Harryho tvář
podivně upřeným pohledem
a sílu své vůle soustředil
na to, aby Harry zůstal naprosto klidný.
Nespouštěl z něj oči a přestože mlčel,
zdálo se, že na něj křičí.
- Něco jako… - Nehýbat! Nemluvit!
Teď už si to nenechám zkazit! Slyšíš?
Harry ležel s cukajícím koutkem,
potil se, zavíral a otvíral oči,
díval se na mě, na přikrývku, na strop,
jen ne na dr. Ganderbaie.
Ten ho i přesto nějakým způsobem držel.
Měl jsem pocit, že se nafukuje balón,
který brzy praskne, ale nemohl jsem odvrátit zrak.
Dr. Ganderbai dal nakonec hlavou znamení, že můžeme pokračovat.
Obejděte lůžko.
Společně odtáhneme přikrývku.
Velmi pomalu. Nehýbat, pane Pope.
Odhalili jsme Harryho hrudník.
Viděl jsem tkanici jeho kalhot
s úhlednou kličkou.
O něco níž jsem viděl perleťový knoflíček.
To jsem na pyžamu nikdy neměl.
Knoflík poklopce, natožpak z perleti.
Je zvláštní, jak člověk
v napjaté situaci myslí na pošetilosti.
Nic jiného na břiše neměl.
Nehýbat, pane Pope.
Dr. Ganderbai prohlížel okolí Harryho těla a nohou.
Opatrně, může být kdekoli. Třeba v nohavici.
Harry se posadil.
Poprvé se pohnul.
Vyskočil a prudce třásl nohama.
Mysleli jsme, že ho had uštkl.
Doktor hledal skalpel a škrtidlo,
ale Harry přestal skákat,
podíval se na matraci a zakřičel…
Není tam!
Dr. Ganderbai se narovnal. Podíval se na Harryho.
Harry byl v pořádku, nebyl uštknutý.
Nečekalo ho uštknutí ani smrt.
Všechno bylo v pořádku.
Téměř.
Možná se vám to zdálo, pane Pope.
Bylo jasné,
že doktor svůj žert nemyslel vážně.
Chtěl si jen ulevit po velké námaze.
Harry to ale vzal jinak. Postavil se v pyžamu na postel,
zabodl oči do dr. Ganderbaie a začal rudnout.
Chcete říct, že jsem lhář?
Dr. Ganderbai Harryho nehnutě sledoval.
Harry na lůžku vykročil s plamenem v očích.
- Ty malá bengálská kryso. - „Sklapni, Harry,“ řekl jsem.
- Ty hnusná špinavá hnědá… - Mlč, Harry!
- Méněcenná… - Drž klapačku!
Dost!
Dr. Ganderbai odešel. Šel jsem za ním na verandu.
Řekl jsem, že Harry neví, co mluví.
Došli jsme k doktorovu starému Morrisu.
BRITSKÁ JUTA
Nastoupil do vozu. „Udělal jste zázrak“, řekl jsem.
- Zachránil jste mu život. - Kdepak.
Ale mohl jste… Vděčí vám za svůj život.
- Vděčí vám za život, pane doktore. - Ale kdepak.
Mrzí mě to.
To sotva.
Dr. Ganderbai nastartoval vůz a odjel.
Dahl začal psát povídku „Otrava“ v lednu 1950.
Postavu Woodse pojmenoval
podle kolegy z 80. perutě RAF, který zahynul v bitvě o Athény.
Zde jsou některé vlastnosti,
které byste měli mít nebo se snažit získat,
pokud se chcete stát spisovatelem.
Měli byste mít živou představivost.
Měli byste umět dobře psát.
Tím myslím,
že byste měli čtenáři vnuknout živý obraz.
Ne každý tuto schopnost má.
Je to dar. Buď ho máte, nebo ne.
Musíte mít výdrž.
Jinými slovy
musíte se držet toho, co děláte, a nikdy to nevzdat.
Hodinu po hodině,
den za dnem,
týden za týdnem,
měsíc za měsícem,
rok za rokem…
Musíte být perfekcionisti.
Nikdy nesmíte být spokojeni s tím, co jste napsali.
dokud to znovu a znovu nepřepíšete, až to bude nejlepší, co zmůžete.
Musíte mít silnou sebedisciplínu.
Pracujete sami. Nikdo vás nezaměstnává.
Nikdo vám nedá padáka, když nepřijdete do práce,
ani vám nevynadá, když se začnete flákat.
Hodně vám pomůže dobrý smysl pro humor.
Není nutný, když píšete pro dospělé,
ale pro děti je nepostradatelný.
A nakonec…
Musíte mít trochu skromnosti.
Spisovatel, který považuje své dílo za úžasné,
se žene do potíží.
Překlad titulků: Tomáš Lenikus