Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
De følgende optagelser
er blevet produceret og lavet i Storbritannien
for Channel 7 mellem år 1978 og 1981.
De har ikke været vist siden de oprindelige udsendelser.
Ja.
Vi er i hytten, hvor jeg skriver.
Jeg har været i hytten i 30 år nu.
DEN VIDUNDERLIGE HISTORIE OM HENRY SUGAR OG ANDRE HISTORIER
Før jeg begynder,
må jeg have alt det nødvendige omkring mig.
Cigaretter, naturligvis, kaffe, chokolade.
Jeg sikrer mig altid, at jeg har en spids blyant, før jeg begynder.
Jeg har seks blyanter, og så gør jeg skrivebrættet rent.
Smulder fra viskelæderet.
Sådan.
Og så endelig begynder man.
Der kan være brug for et par rettelser.
Ja.
I DEN VIDUNDERLIGE HISTORIE OM HENRY SUGAR
Det er…
Henry Sugar var 41 år, ugift og rig.
Han var rig, fordi han havde en rig far, der nu var død.
Han var ugift, fordi han var for egoistisk til at dele sine penge med en kone.
Han var 1,88 m høj
og måske ikke så flot, som han selv mente.
Han var omhyggelig med sit tøj.
Jakkesættene blev lavet af en dyr skrædder,
skjorterne af en skjortemager og skoene af en skomager.
Hans frisør klippede hans hår hver tiende dag,
og han fik altid manicure samtidigt.
Han kørte en Ferrari,
der kostede ham det samme som et landsted.
Vennerne var rige,
og han havde aldrig arbejdet i sit liv.
Mænd som Henry kan ses drive hvileløst over hele verden.
De er ikke specielt onde mænd, men de er heller ikke gode mænd.
De er en del af dekorationen.
Alle rige mennesker af Henrys slags
har et fælles kendetegn: en enorm trang til at berige sig.
De ti millioner er aldrig nok. Heller ikke 20.
De lider af en umættelig tørst efter flere penge
og en frygt for at vågne op en morgen til en tom bankkonto.
De bruger forskellige metoder til at øge deres formue.
Nogle køber aktier og ser dem stige og falde.
Nogle køber jord, kunst eller diamanter. Spiller på heste.
Andre spiller på hvad som helst.
Henry Sugar var en af dem og i øvrigt ikke hævet over snyderi.
En sommerweekend
kørte Henry ud på landet for at besøge Sir William W.
Huset var pragtfuldt. Også jorderne.
Men da Henry ankom den lørdag, styrtede regnen ned.
Værten og de andre gæster fordrev eftermiddagen med at spille spil,
mens Henry mut stirrede på dråberne, der slog mod vinduet.
Henry forlod stuen og gik ud i gangen.
Han gik formålsløst rundt i huset. Endelig kom han til biblioteket.
Sir Williams far var bogsamler, og væggene i det store rum
var beklædt med gamle læderindbundne bøger.
Henry var ikke interesseret.
Han læste kun detektivromaner og krimier. De sås ikke her.
Han skulle til at gå,
da han fik øje på noget helt anderledes.
Så tynd, at den blev overset,
hvis ikke den stak ud fra bøgerne.
Han trak den ud.
Det var blot
et hæfte, som børn bruger i skolen.
Omslaget var mørkeblåt og tomt.
På første side stod der tydeligt med sort blæk:
BERETNING OM IMDAD KHAN
MANDEN, SOM SER UDEN ØJNE AF DR. Z.Z. CHATTERJEE
Underligt. Hvad er det?
Han satte sig til rette i en lænestol og læste.
Det følgende er, hvad Henry læste i det lille blå hæfte.
Jeg hedder Z.Z. Chatterjee. Chefkirurg på Lords and Ladies Hospital i Calcutta.
Om morgenen den 2. december 1935
sad jeg i lægernes hvilerum og drak te.
Der var tre andre læger til stede. Marshall, Mitra og Macfarlane.
Der blev banket på døren.
"Kom ind," sagde jeg.
Undskyld mig. Må jeg bede de herrer om en tjeneste?
"Det er et privat lokale."
Undskyld, jeg braser ind,
men jeg har en interessant ting at vise jer.
Vi var irriterede og sagde ikke noget.
De herrer, jeg er en mand, der kan se uden øjne.
Han var lille, cirka 60,
hvidt overskæg og en bræmme af sort hår på ørerne.
I kan forbinde mit hoved 50 gange,
og stadig vil jeg kunne læse en bog.
Han var helt alvorlig. Jeg begyndte at blive nysgerrig.
Kom ind.
Hvor mange fingre holder dr. Marshall op?
-Syv. -"Igen," sagde jeg.
-Ni. -"Igen," sagde jeg.
-Tre. -Igen.
-Tre igen. -Igen.
Ingen fingre.
Hvad er tricket?
Der er ikke noget. Det har krævet års træning.
Hvilken træning?
Tilgiv mig, det er et privat anliggende.
Kan vi hjælpe?
Jeg arbejder i et omrejsende teater. Vi kom til Calcutta i dag.
I aften har vi premiere i Royal Palace Hall.
Jeg optræder som:
Imdad Khan, manden, som ser uden øjne.
Når vores trup ankommer i en ny by,
finder jeg et stort hospital
og beder lægerne om at lægge forbindinger på mine øjne.
Det er vigtigt, at det gøres af læger,
ellers vil folk tro, jeg snyder.
Så går jeg ud på gaden og gør en farlig ting.
Jeg så på de andre.
Mitra og Macfarlane havde patienter at tilse. Gå.
-Dr. Marshall sagde… -Hvorfor ikke? Vi gør det ordentligt.
Vi sikrer os, at han intet kan se.
Det er venligt. Gør, som I vil.
"Før vi forbinder ham,
så udfyld hans øjenhuler med noget blødt."
-Dej? -Perfekt. Gå til bageriet.
Jeg vil forsegle hans øjenlåg.
Jeg førte Imdad ned til operationsstuen.
"Læg dig," sagde jeg.
Jeg tog en flaske kollodion fra skabet.
Jeg limer dine øjenlåg fast med det.
Hvordan fjerner jeg det?
Bare tjat lidt alkohol under vipperne. Det opløser det.
Hold øjnene lukkede, mens det størkner.
Der gik to minutter.
"Åbn øjnene," sagde jeg. Det kunne han ikke.
Jeg tog dr. Marshalls dej og lagde det på et af Imdads øjne.
Jeg fyldte hele hulen
og lod dejen overlappe huden omkring.
Det andet øje fik samme behandling.
Jeg pressede kanterne hårdt ned.
"Er det ubehageligt?"
Slet ikke. Tak.
"Læg forbinding på."
Mine fingre klistrer.
Med glæde. Vi lægger dem her…
Dr. Marshall lagde vat på Imdads dejfyldte øjne.
Det blev siddende.
Sæt dig op.
Dr. Marshall rullede bandage rundt om ansigt og hoved.
Gør næsen fri, så jeg kan få vejret.
Naturligvis.
Beklager, det vil klemme lidt.
Hvordan er det?
"Fremragende."
Det lignede en hjerneoperation.
Hvordan føles det?
Det føles rart.
Jeg må gratulere jer for et omhyggeligt arbejde.
Imdad rejste sig fra sengen og gik hen til døren.
Du milde himmel! Se! Han lagde hånden på dørtaget.
Dr. Marshalls grin stoppede.
Imdad gik normalt og rask til ned ad gangen.
Vi fulgte efter ham. Det var uhyggeligt at se ham
med en enorm bandage om hovedet slentre afslappet…
"Han så den!"
"Han så rullebordet" Det er utroligt!"
Dr. Marshall tav.
Hele ansigtet var stift med chokeret vantro.
Imdad gik let ned ad trappen.
Uden at bruge gelænder.
Flere mennesker gik op. Se, hvordan de reagerede.
For enden af trappen gik han gennem døren og ud på gaden.
Dr. Marshall og jeg fulgte lige efter.
Nedenfor stod 100 råbende barfodede børn. De løb hen
mod vores hvidhovedede gæst.
Han hilste med hænderne i vejret.
Han gik hen til en cykel, steg på og cyklede en runde.
De barfodede børn jagtede ham og jublede.
Han kørte direkte ud i den travle trafik
med dyttende biler, der susede omkring ham.
Han cyklede perfekt.
Vi havde ham i syne et minut.
Så drejede han og var væk.
"Jeg kan ikke tro det," sagde dr. Marshall.
-Jeg kan ikke tro det. -"Heller ikke jeg."
Vi har været vidne til et mirakel.
Resten af dagen havde jeg travlt med patienter.
Om aftenen tog jeg hjem og skiftede tøj.
Jeg tog et koldt bad.
Jeg drak en whiskysjus på verandaen.
Kl. 18.50 ankom jeg til Royal Palace Hall.
Showet varede to timer.
Til min overraskelse nød jeg det. Jonglør, slangetæmmer, ildsluger,
sabelsluger, der pressede en kårde ned i halsen.
Til sidst, til en trompetfanfare,
kom Imdad Khan ud til sit nummer.
Folk blev kaldt op for at binde ham for øjnene,
før han kastede knive rundt om en drengs krop
og skød en dåse ned fra hans hoved.
Endelig fik han en metaltønde over sit allerede indbundne hoved.
Drengen gav Imdad en nål i hånden og tråd i den anden.
En stor lup blev anbragt foran ham
og uden tøven
trådte han nålen gennem nåleøjet.
Jeg var helt paf.
Jeg fandt Imdad i kulisserne på en stol,
mens han tog sin makeup af.
Du er nysgerrig, korrekt?
"Meget nysgerrig."
Igen slog bræmmen af sort hår på ørerne mig.
Jeg har aldrig før set det på nogen.
Jeg har et forslag. Jeg er ikke forfatter.
Men kan du fortælle mig om din evne
til at se uden øjne, vil jeg skrive det ned.
Jeg vil få det udgivet i British Medical Journal
eller i et tidsskrift.
Vil det hjælpe dig? At blive kendt?
-Det vil hjælpe meget. -Glimrende.
Jeg har et stenografisystem til sygehistorier.
Jeg skrev alt ned, Imdad sagde til mig.
Jeg vil gengive det præcist.
ALT, IMDAD KHAN SAGDE TIL MIG DEN AFTEN
(ORD FOR ORD)
Jeg blev født i Kashmir i 1873.
Min far var billetør på den nationale jernbane.
En dag kom der en tryllekunstner til vores skole.
Jeg var tryllebundet.
To uger senere tog jeg min opsparing
og sluttede mig til et omrejsende teater.
Det var i 1886. Jeg var 13 år gammel.
I tre år
rejste jeg med truppen over hele Punjab.
Til sidst var jeg hovedattraktionen.
Jeg sparede hele tiden penge sammen
og havde til sidst over 3.000 rupier.
Dengang hørte jeg om en berømt yogi,
som havde evnen til levitation.
Når han bad,
løftede hele hans krop sig op 45 centimeter i luften.
Effekten var kolossal.
Overskæg?
Jeg forlod teatertruppen
og rejste til en lille by ved Ganges' bredder,
hvor yogien skulle bo.
En dag hørte jeg en rejsende tale om en eremit,
han havde mødt ikke så langt væk ude i junglen.
Det var nok for mig.
Jeg stormede ud for at hyre en vogn.
Da jeg forhandlede med kusken,
dukkede der en mand op, der skulle i samme retning.
Han foreslog, vi kørte sammen og delte udgifterne.
Det var et fantastisk held.
Jeg talte med min ledsager
og fandt ud af, at han var discipel af yogien
og var på vej ud for at besøge sin læremester.
Jeg busede ud:
"Det er ham, jeg leder efter! Kan jeg møde ham?"
Min ledsager så længe på mig og sagde:
"Det er umuligt."
Derefter nægtede han at svare på mine spørgsmål.
Men jeg lærte en lille ting.
Tidspunktet på dagen, hvor den store yogi mediterede.
Min ledsager bad vognen stoppe, han steg ned og var væk.
Jeg kørte videre, men lige rundt om hjørnet
hoppede jeg ned og sneg mig tilbage.
Manden var allerede forsvundet i junglen.
Jeg hørte en puslen.
"Er det ikke ham, er det en tiger," tænkte jeg,
"og jeg bliver overfaldet
og spist i små bidder."
Det var ham.
Der var ikke skyggen af en sti, hvor manden gik.
Han banede vej gennem høje bambus
og tæt bevoksning.
Jeg krøb efter ham, helt stille, og blev 100 meter bag ham.
Når jeg mistede synet af ham, hvilket skete ofte,
kunne jeg følge lyden af hans fodskridt.
I en halv time fortsatte den intense forfølgelse.
Så kunne jeg pludselig ikke høre manden længere.
Jeg stoppede og lyttede.
Og gennem en tæt underskov
så jeg en lille lysning og to små hytter.
Mit hjerte hoppede.
Der var et vandhul ved den nærmeste hytte
med en bedemåtte og over
et stort baobabtræ med smukke, tykke løvfyldte grene.
Skønt middagsheden ventede jeg.
Jeg ventede hele den varme eftermiddag.
Da klokken fem nærmede sig,
kravlede jeg stille op i træet og skjulte mig i bladene.
Endelig kom yogien ud af sin hytte
og satte sig i skrædderstilling.
Hver bevægelse var rolig og blid.
Han anbragte hænderne på sine knæ
og tog en dyb indånding,
og jeg kunne allerede se, at et slags lys omgav ham.
I 14 minutter sad han helt stille.
Og så så jeg
hans krop langsomt hæve sig fra jorden.
Tredive centimeter. 35. 45. 50.
Tres centimeter over bedemåtten.
Oppe i træet tænkte jeg:
"Foran dig sidder der en mand i luften."
Efter mit ur svævede han i 40 minutter.
Så dalede han langsomt ned på jorden,
indtil hans bagdel igen hvilede på måtten.
Jeg klatrede ned fra træet og løb over.
Yogien vaskede sine hænder og fødder.
"Hvor længe har du været her?"
Pludselig tog han en mursten og kastede den så hårdt,
at den knækkede over, da den ramte mit skinneben.
Jeg har stadig arret.
Det var et lykketræf.
En yogi må ikke miste sit temperament.
Den gamle mand var ydmyget, angerfuld og dybt skuffet over sig selv.
Han forklarede, at han ikke kunne tage mig som discipel,
men ville give mig lidt uformel undervisning
for at yde erstatning for sit angreb,
et angreb, som jeg i øvrigt fortjente.
Det var i 1890.
Jeg var næsten 17 år gammel.
Hvad gik yogiens undervisning ud på?
Det kommer her.
Sindet er opdelt.
Det beskæftiger sig med tusinder af ting på én gang.
Ting, man ser. Ting, man hører og lugter.
Ting, man tænker på. Ting, man undgår at tænke på.
Man må lære at koncentrere sig,
så man efter ønske kan visualisere en ting og intet andet.
Med flid kan man få sin bevidsthed til at koncentrere sig
om en valgt genstand
i omkring tre et halvt minut.
Det vil kræve 20 år med flittig, daglig indsats.
"Tyve år!" udbrød jeg.
Det kan vare længere.
Det er den normale varighed.
Jeg vil være en gammel mand.
Varigheden varierer. Nogle bruger ti, andre 30.
I ekstremt sjældne tilfælde kommer der en,
der kan udvikle evnen på kun et eller to år,
men det er en ud af en milliard.
Er det så svært at få sindet til…
Næsten umuligt. Prøv selv. Luk øjnene og tænk på noget.
Tænk på en genstand. Visualiser den.
Om et par sekunder vandrer sindet.
Andre tanker trænger sig på. Det er meget svært.
Således talte den kloge, gamle yogi.
Så mine øvelser begyndte.
Hver aften sad jeg
med lukkede øjnene og visualiserede den, jeg elskede højst,
som var min bror, der døde som tiårig af en blodsygdom.
Jeg koncentrerede mig om hans ansigt, men når tankerne flakkede,
stoppede jeg øvelsen, hvilede lidt
og prøvede igen.
Efter fem år med daglig øvelse
kunne jeg koncentrere mig fuldt ud om min brors ansigt
i halvandet minut.
Jeg gjorde fremskridt.
I mellemtiden
begyndte jeg at tjene gode penge som tryllekunstner.
Af natur er jeg ret behændig,
men jeg fortsatte mine øvelser.
Hver aften satte jeg mig et stille sted
og koncentrerede mig om min brors ansigt.
Af og til tændte jeg et stearinlys og stirrede på flammen.
En flamme er delt i tre dele:
den gule på toppen, den lilla længere nede
og den sorte indeni.
Jeg anbragte lyset 40 cm fra ansigtet
i øjenhøjde,
så jeg ikke skulle bruge øjenmuskler til
at se op eller ned.
Jeg stirrede på den sorte del i midten, indtil alt omkring forsvandt.
Så lukkede jeg øjnene
og koncentrerede mig om min brors ansigt.
I 1907, da jeg var 34 år gammel, kunne jeg koncentrere mig tre minutter,
uden at tankerne flakkede.
På det tidspunkt blev jeg opmærksom på en evne,
en lille aparte følelse af,
at når jeg lukkede øjnene og så på noget
med intensitet,
kunne jeg se omridset af den genstand, jeg kiggede på.
Jeg tænkte på en ting, yogien havde sagt:
"Visse hellige personer har udviklet en så stor koncentrationsevne,
at de kan se uden at bruge øjnene."
Hver aften, når jeg havde øvet mig med flammen,
drak jeg en kop kaffe, bandt mig for øjnene
og satte mig i min stol og prøvede at se uden øjne.
Jeg prøvede med et kortspil.
Jeg så på bagsiderne og gættede værdierne.
Øjeblikkeligt lykkedes det 60 %.
Senere købte jeg kort og søkort
og satte dem op i rummet.
Jeg brugte timer på at betragte dem med bind for øjnene.
Hver aften i de næste otte år lavede jeg den samme øvelse.
I 1915 kunne jeg læse en bog
med bind for øjnene.
Jeg havde opnået det!
Jeg havde evnen.
Som du ved blev det mit eneste nummer.
Publikum elskede det, men ingen troede på det.
Selv læger som dig, der binder mig for øjnene,
nægter at tro på, at nogen kan se uden øjne.
De glemmer, at der er andre måder at sende beskeder til hjernen.
Imdad Khan tav.
Han var træt.
"Hvilke andre måder?"
Jeg ved det ikke.
Man ser med en anden del af kroppen.
Hvilken del?
Den aften gik jeg ikke i seng.
Manden ville få forskere til gå grassat.
Det mest værdifulde levende menneske.
Jeg måtte finde ud af, hvordan et billede biologisk, kemisk og magisk
kunne sendes til hjernen uden øjnene.
Blinde vil kunne se. Døve vil kunne høre.
"Denne utrolige mand kan ikke forbigås."
Jeg begyndte at renskrive, hvad Imdad havde fortalt mig.
Jeg skrev uafbrudt i fire timer.
Klokken otte næste morgen var jeg færdig med den vigtigste del:
De sider, I har læst.
Jeg så først dr. Marshall i tepausen.
Jeg fortalte, hvad jeg kunne nå.
"Jeg må tilbage i aften." Jeg slipper ham ikke.
Jeg tager med.
Kl. 18.45 kørte vi til Royal Palace Hall.
Jeg parkerede, og vi gik hen til teateret.
"Der er noget galt."
Der var ingen, og dørene var lukkede.
Plakaten hang der stadig, men nogen havde skrevet…
"Aftenens forestilling er aflyst."
Jeg spurgte den gamle portner: "Hvad er der sket?"
Et dødsfald.
"Hvem?"
Jeg vidste det allerede.
Manden, der ser uden øjne.
"Hvordan?" udbrød jeg.
Han faldt i søvn og vågnede aldrig.
Det sker.
Vi gik langsomt tilbage til bilen.
Jeg følte sorg og vrede.
Jeg skulle ikke have ladet ham ude af syne.
Jeg skulle have passet på ham.
Imdad Khan var mirakelmager.
Han kommunikerede med mystiske kræfter uden for almindelige folks fatteevne.
Nu var han død.
"Det var det," sagde dr. Marshall.
Det var det.
"Ja," sagde jeg.
"Det var det."
Det er et sandt og nøjagtigt referat
af mine to møder med Imdad Khan.
Jamen dog.
Det er yderst interessant.
Det er fantastiske oplysninger.
Det kan ændre mit liv.
Henry refererede til oplysningerne om,
hvordan Imdad Khan trænede, så han kunne se spillekorts værdier
fra bagsiden,
og da Henry var en uærlig spiller,
indså han straks, at han kunne tjene en formue.
Han gik nedenunder til butleren
og bad om et stearinlys, en lysestage og en lineal.
Han gik ind på sit værelse, låste,
trak gardinerne for og slukkede lyset.
Han satte lyset på toiletbordet. Trak en stol hen.
Han bemærkede tilfreds, at øjnene var på højde med vægen.
Ved hjælp af linealen anbragte han ansigtet 40 cm fra lyset,
som beskrevet i bogen.
Imdad Khan havde visualiseret ansigtet på den, han elskede højest,
som var hans afdøde bror.
Henry havde ingen bror.
Så han besluttede at visualisere sit eget ansigt.
Da Henry stirrede ind i flammens sorte område,
skete der noget enestående.
Tankerne tømtes, hjernen holdt op med at vimse rundt
og pludselig følte han, at hele kroppen blev omsluttet
lunt og rart
i det sorte område af brændende intethed.
Det varede kun 15 sekunder.
Derefter, lige meget hvad,
øvede han sig med lyset fem gange om dagen.
For første gang i sit liv kastede han sig entusiastisk ud i noget,
og han gjorde store fremskridt.
Efter seks måneder
kunne han koncentrere sig om sit ansigt i tre minutter
uden den mindste fremmede tanke.
"Det er mig," tænkte han.
"Jeg er den ene ud af en milliard med evnen
til at opnå kræfterne i hurtigt tempo."
Sidst på det første år overskred han fem et halvt minut.
Nu var det tid.
Stuen i Henrys London-lejlighed. Midnat.
Han rystede af ophidselse,
da han lagde et kortspil foran sig
og tænkte på øverste kort.
I starten ser han kun de røde linjer på bagsiden,
der nok er det mest almindelige mønster på spillekort.
Han koncentrerer sig om kortets anden side.
Han fokuserer intenst på den usynlige side af kortet.
Der går 30 sekunder. En, to, tre minutter.
Henry rører ikke en muskel.
Hans højtudviklede koncentration er total.
Han visualiserer kortets bagside.
Ingen andre tanker optager ham.
I løbet af fire minutter sker der noget.
Langsomt, magisk, men tydeligt.
En sort klat bliver til spar, en snoet krusedulle bliver til fem.
Spar fem.
Men skælvende fingre tager han kortet op og vender det.
"Jeg har gjort det."
Henry bliver vild.
Han går kun ud for at købe mad og drikkevarer.
Hele dagen og ofte langt ud på natten
sidder han over kortene med stopuret
og formindsker sin tid, sekund for sekund.
På en måned halvandet minut. Seks måneder 20 sekunder.
Syv måneder efter, ti sekunder.
Hans mål er fem.
Han skal kunne aflæse et kort på fem sekunder
for at kunne få succes på kasinoer.
Jo tættere han kommer på målet, des sværere bliver det.
Fire uger for at gå fra ti til ni sekunder.
Fem til for ni til otte.
Hårdt arbejde generer ham ikke.
Han arbejder 12 timer i træk uden problemer.
Han ved, det vil lykkes.
De to sidste sekunder er de sværeste. 11 måneder.
Men sent en lørdag eftermiddag…
Fem sekunder. Henry går igennem hele spillet og tager tid.
Fem sekunder.
Hvor længe tog det ham at lykkes?
Tre år og tre måneder uafbrudt.
Der var over 100 lovlige kasinoer i London.
Henry var medlem af ti. Lord's House var hans favorit.
Det var landets flotteste i et smukt georgiansk palæ.
Godaften, hr. Sugar.
…sagde en mand, hvis job var aldrig at glemme et ansigt.
Henry gik op ad trappen til kassererkontoret.
Han skrev en check på 10.000 pund.
Velnærede kvinder stod ved roulettehjulet som buttede høns rundt om et trug.
Mænd med røde ansigter og cigarer talte deres jetoner
med grådige øjne.
Underligt. For første gang i sit liv
så han med foragt på forfærdelige rige mennesker.
Han ledte efter en tom plads på dealerens venstre side
på et af blackjackbordene.
Dealeren tog Henrys tavle og anbragte den i en sprække.
Han var en yngre mand med sorte øjne og grå hud.
Han smilede aldrig og talte sjældent.
Han havde slanke hænder med aritmetik i fingrene.
Han anbragte jetoner på 25 pund i en bunke.
Han talte dem ikke. Fingrene tog aldrig fejl.
Bunken kom over til Henry.
Henry stablede sine jetoner
og så på det øverste kort i kortholderen.
På fem sekunder så han en tier. Otte jetoner kom ud. 200 pund.
Maksimum indsats på Lord's House.
Han fik tieren. Hans andet kort var ni.
Nitten i alt.
Ved 19 stopper man.
Man venter på, at dealeren ikke får 20 eller 21.
-Da dealeren kom hen til Henry, sagde han… -Nitten.
…og gik videre til næste spiller. "Vent."
Han kom tilbage til Henry.
Han løftede øjenbrynene og så koldt på ham.
-Vil du trække et? -…spurgte han spidst.
Der var kun to kort, der ikke ville ødelægge 19. Es og to.
Kun en idiot ville trække et kort, specielt med 200 pund på bordet.
Bagsiden af næste kort lå synlig. Det var urørt.
"Ja," sagde Henry. "Et kort til." Dealeren tildelte et.
Klør to landede foran Henry sammen med ti og ni.
-21. -…sagde dealeren roligt.
Han så på Henry
og stod der stille, årvågen og forundret.
Han havde sjældent set nogen tage et ekstra kort ved 19.
Det havde fyren med ro og sikkerhed,
hvilket var rystende, og han vandt.
Henry fangede dealerens blik og indså, han havde begået en fejl.
Han havde tiltrukket sig opmærksomhed.
Det måtte ikke ske igen.
Han måtte være forsigtig og endog tabe.
Spillet fortsatte.
Henrys fordel var så enorm,
at det var svært at styre gevinsten.
Efter en time havde han 30.000.
Da stoppede han.
Det kunne let have været en million.
Tak.
Henry var nu sikker på at kunne tjene penge
hurtigere end nogen anden i verden.
Interessant.
Havde det været en opdigtet historie,
måtte man
opfinde en overraskende og spændende slutning.
Noget dramatisk og usædvanligt.
Henry kunne tage hjem og tælle pengene.
Han ville pludselig føle sig utilpas.
Han får ondt i brystet.
Han beslutter at gå i seng. Han klæder sig af.
Han går nøgen hen efter sin pyjamas.
Han kommer hen til spejlet på væggen. Han stopper.
Af vane begynder han at koncentrere sig.
Pludselig ser han gennem sin egen hud.
Som røntgenstråler, men bedre. Han ser alt.
Boldårer, blodet, der pumper igennem.
Lever, nyrer, tarme. Han ser sit hjerte banke.
Han ser, hvor smerten kommer fra
og ser en mørk knude i åren, der fører til hjertet på højre side.
En blodprop. Først bevæger den sig ikke.
Så begynder den at røre let på sig. En millimeter.
Blodet pumper forbi,
og proppen rører sig igen.
Den rykker lidt frem. Henry kigger i rædsel.
Han ved, at en stor prop er på vej
mod hjertet.
Han er ved at dø.
Det er ikke dårligt som romanafslutning.
Men alt er sandt.
Det eneste, der ikke passer, er Henrys navn.
Hans navn må beskyttes.
Men ellers er det en sand historie,
og derfor skal den have en sand slutning.
Det her skete.
Henry gik i en time. Aftenen var kølig og rar.
Byen var stadig vågen.
Han kunne mærke pengesedlerne i sin jakkes inderlomme.
Han klappede dem let.
En masse penge for en times arbejde.
Dog var han forvirret.
Han forstod ikke, hvorfor han ikke var mere begejstret.
Havde det været for tre år siden,
ville han have været ellevild.
Han ville gå på natklub og fejre det.
Men Henry var ikke ellevild.
Han var trist.
Hver gang han satsede, vidste han, han vandt.
Der var intet gys, ingen spænding eller fare.
Han vidste, han ville tjene millioner.
Men ville det blive sjovt?
Var det muligt,
at processen med at få yoga-kræfter
helt havde ændret hans livssyn?
Det var muligt.
Næste morgen vågnede Henry sent og stod op
og så de mange penge på toiletbordet
og ville ikke have dem.
Hvad?
Godmorgen. Den er til dig. En gave.
Jeg…
En hvad?
Put den i lommen.
Okay.
Hvad er det?
Det er penge.
Behold dem.
Hey!
Hold da op.
Det ringede på.
Hvad har du gang i?
Beklager folkemængden. Jeg gav dem penge.
-Du opmuntrer til optøjer. -Jeg giver bare penge.
Jeg gør det ikke igen. De går snart.
Politimanden rakte en seddel på 50 pund frem.
-Du fik en selv. -Det er bevis. Hvor er pengene fra?
Jeg vandt i blackjack. Jeg var heldig.
Henry nævnte klubben, og betjenten skrev ned.
De vil bekræfte det.
Jeg er ligeglad.
-Er du? -Komplet.
Jeg tror på din historie,
men det undskylder ikke, hvad du gjorde.
Jeg gjorde ikke noget ulovligt, vel?
Ulovligt?
Du er en idiot!
Hvis man er så heldig at vinde en stor sum penge
og vil give dem bort, kaster man dem ikke ud af vinduet.
Man giver dem til et sted, hvor det gør godt. Et hospital, et børnehjem.
Der er hospitaler og børnehjem,
der knap nok har penge til at købe julegaver til børnene.
Så kommer en forkælet idiot,
som ikke har kendt til svære tider,
og kaster dem ud på gaden.
Og betjenten stavrede ned ad trappen og gik ud.
Henry stod stille.
Ordene og raseriet, med hvilket de blev udtalt,
ramte hårdt.
Han var flov.
Det var ikke rart.
Så følte Henry
pludselig en elektricitet, der sitrede gennem kroppen,
og han fik en idé, der ville ændre alt.
Han gik frem og tilbage
og afkrydsede punkterne, der ville gøre idéen mulig.
Et. Jeg vinder en stor sum penge
hver dag i resten af mit liv.
To. Jeg må kun gå til samme kasino en gang hvert halve år.
Tre. Jeg må aldrig vinde for mange penge på én gang.
50.000 pund hver aften er min grænse.
Fire. 50.000 pund 365 dage om året.
Det bliver 18,25 millioner.
Fem. Jeg er på farten.
Ikke mere end tre aftener i træk i en by.
London, Monte-Carlo, Cannes,
Deauville, Las Vegas, Mexico, Buenos Aires, Nassau.
Seks. Pengene bruger jeg til at åbne hospitaler og børnehjem overalt.
Som en drøm lyder det forslidt,
men jeg tror, at jeg kan klare den.
Jeg tror slet ikke, at det er forslidt. Det bliver formidabelt.
Syv. Jeg får brug for en partner, der kan modtage pengene
og sende dem.
En, jeg kan stole på.
John Winston var Henrys revisor og havde været hans fars,
og Johns far havde været Henrys farfars revisor.
Du kan blive verdens rigeste.
Det har jeg ikke lyst til.
I England vil skatten tage alt.
Jeg må flytte til Schweiz.
Jeg er ikke fri som dig uden ansvar.
Jeg må tale med min familie og give mine partnere besked.
Jeg må sælge mit hus, finde et nyt i Schweiz,
tage børnene ud af skole. Det tager tid.
Et år efter havde Henry sendt over 120 millioner
til John Winston i Lausanne.
Pengene blev leveret fem ugedage
til et schweizisk firma ved navn Winston Sugar, LLC.
Kun John og Henry vidste, hvor pengene kom fra,
og hvad de blev brugt til.
Mandagens overførsel var størst,
for det inkluderende weekendens gevinst,
når banker var lukkede.
Han fartede rundt
og skiftede identitet flere gange om ugen.
Johns eneste spor af Henrys færden
var bankens adresse, der havde sendt pengene.
Henry døde sidste år som 63-årig af en blodprop i lungen.
Han så det komme, men havde fundet fred.
Han havde fulgt sin plan i over 20 år.
Han havde tjent 644 millioner pund.
Han efterlod sig
21 børnehospitaler og børnehjem rundt om i verden,
der blev administreret fra Lausanne af John Winston og hans folk.
Hans arbejde var fuldendt.
Hvordan ved jeg det? Godt spørgsmål. Nu skal I høre.
Kort efter Henrys død ringede John Winston fra Schweiz.
Han præsenterede sig
som direktør for Winston Sugar, LLC,
og bad om, at jeg kom til Lausanne
og skrev en kort historie om organisationen.
Hvorfor valgte han mig?
Han havde nok valgt tilfældigt fra en liste.
Han ville betale mig godt og sagde:
"En markant mand er for nylig død.
Han hed Henry Sugar.
Folk bør vide, hvad han har gjort for verden."
I min uvidenhed
spurgte jeg, om historien var interessant nok
til at blive trykt.
Det irriterede John Winston. Det fornærmede han endog.
Kort i telefonen
fortalte han om Henry Sugars hemmelige karriere.
Der ikke var det længere.
Henry var død og ville aldrig mere gå på kasino.
"Jeg kommer," sagde jeg.
I Lausanne mødte jeg John Winston, nu over 70,
også Max Engelman,
en berømt makeup-artist, der rejste rundt med Henry
og skabte forklædninger for at skjule hans identitet.
De var begge knust over Henrys død. Max mere end John Winston.
Jeg elskede ham. Han var en stor mand.
John Winston viste mig det originale blå hæfte,
der blev skrevet af Z.Z. Chatterjee i Calcutta i 1935.
Senere afskrev jeg det ord for ord.
"Et sidste spørgsmål.
Du kalder ham Henry Sugar, men siger, det ikke var hans navn.
Vil du ikke sige, hvem han virkelig var?"
-Nej. -…sagde John Winston.
Vi lovede aldrig at afsløre hans identitet.
Det siver nok ud før eller siden.
Han var fra en kendt engelsk familie,
men prøv ikke at finde ud af det, tak.
Bare kald ham hr. Henry Sugar.
Og det gjorde jeg.
"DEN VIDUNDERLIGE HISTORIE OM HENRY SUGAR" BLEV SKREVET AF ROALD DAHL
I GIPSY HOUSE I GREAT MISSENDEN I BUCKINGHAMSHIRE
MELLEM FEBRUAR OG DECEMBER 1976.
II SVANEN
OFFENTLIG STI
Ernie fik en riffel til sin fødselsdag.
Han tog riflen og en æske kugler og ville se, hvad han kunne skyde.
Uden for Raymonds hus
stak han to fingre i munden og piftede.
Raymond var Ernies bedste ven. Han boede fire huse væk.
Han løftede riflen over hovedet.
"Fedt!" sagde Raymond. "Den kan vi få sjov med!"
De to drenge tog afsted. Det var en lørdag morgen i maj.
Kastanjetræerne stod i fuld flor,
og tjørnen var hvid i de levende hegn.
Ernie og Raymond bevægede sig frem langs hækkene
og skød alle små fugle, de så.
Dompapper, jernspurve, tornsangere, guldspurve.
Da de nåede jernbanesporet, hang der 14 små fugle
på en snor.
"Se!" hviskede Ernie og pegede. "Derovre!"
Der stod en lille dreng og så op
i grenene på et gammelt træ med en kikkert.
"Watson! Det lille skvat."
Peter Watson var lille og skrøbelig.
Han havde fregner og briller med tykke glas.
Han var en dygtig elev
og gik allerede i afgangsklassen som 13-årig.
Han elskede musik og spillede godt på klaver.
Han var ikke god til spil. Han var stille og høflig.
De to større drenge sneg sig ind på den lille dreng.
Han så dem ikke, fordi han holdt kikkerten op
og var dybt betaget af det, han så på.
"Op med dem!" råbte Ernie og sigtede på ham.
Peter Watson for sammen.
Han kiggede gennem sine briller på de ubudne gæster.
"Kom så", råbte Ernie. "Op med dem!"
Peter Watson stod stille
og holdt kikkerten foran med begge hænder.
Han så på Raymond og Ernie.
Han var ikke bange, men vidste bedre end at spille dum.
Han havde lidt under deres opmærksomhed i flere år.
Hænderne i vejret.
Det var det eneste fornuftige at gøre.
Raymond trådte frem og tog kikkerten.
"Hvem udspionerer du?" vrissede han.
Peter Watson overvejede mulighederne.
Han kunne stikke af, men de ville fange ham.
Han kunne råbe efter hjælp, men ingen ville høre ham.
Han kunne kun forholde sig rolig
og prøve at tale sig ud af situationen.
"Jeg studerede en spætte," sagde Peter.
"En hvad?" "En hanspætte." Picus viridis.
"Den hakkede på den døde stamme og ledte efter larver."
"Hvor?" sagde Ernie og hævede riflen.
"Jeg skyder den!" "Nej ," sagde Peter
og kiggede på snoren med fugle over Raymonds skulder.
"Den fløj, da du råbte. Spætter er meget frygtsomme."
Raymond hviskede i Ernies øre.
Ernie slog sig på låret. "God idé!"
Han lagde riflen fra sig og gik hen mod den lille dreng.
Han kastede ham ned.
Raymond tog en stykke snor ud og skar et stykke af.
De bandt Peters håndled stramt sammen.
"Nu benene," sagde Raymond.
Peter kæmpede og fik et slag i maven.
Han tabte vejret og lå stille.
De store drenge bandt hans ankler sammen
som en kylling.
Ernie tog sin riffel op,
og de bar drengen mod jernbanesporet.
Peter Watson var helt stille.
Det ville ikke hjælpe at sige noget.
De trak ham ned til skråningen
og lagde ham langs sporene. De her spor.
Sporene lige her.
Det skete for 27 år siden. Jeg hedder Peter Watson.
"Mere snor," sagde Ernie.
Da de var færdige, var Peter hjælpeløs
og bundet fast mellem sporene.
Han kunne kun bevæge hoved og fødder.
Ernie og Raymond trådte tilbage for at bese deres arbejde.
"Vi har gjort det godt," sagde Ernie.
"Det er mord," sagde drengen mellem sporene.
"Ikke nødvendigvis," sagde Ernie.
"Det afhænger af togenes højde.
Ligger du fladt ned, kan du klare den."
De store drenge klatrede op på skråningen og satte sig bag buske.
Ernie trak cigaretter frem. De røg.
Peter vidste, de ikke slap ham løs.
De var farlige, skøre drenge.
Farlige, skøre, dumme drenge.
"Jeg må forholde mig i ro og tænke," sagde Peter.
Han lå stille og overvejede sine muligheder.
Det højeste sted på hovedet var næsen.
Han anslog, at hans næse stak ti centimer op over sporene.
Var det for meget? Svært at sige med moderne tog.
Hans hoved lå på grus mellem to sveller.
Han måtte prøve at bore sig ned.
Han vrikkede med hovedet og skubbede gruset væk
og fik lavet sig en fordybning.
Hovedet var sænket fem centimeter.
Det ville gå an. Men fødderne?
Han vendte dem indad, så de lå fladt ned,
og ventede på toget.
Han tænkte på, om der ville skabes et vakuum under toget,
når det kørte over ham, der ville opsuge ham. Måske.
Han måtte fokusere på
at presse hele kroppen ned mod jorden.
"Bliv ikke slap. Hold dig stiv og pres dig ned i jorden."
Peter så op på den hvide himmel,
hvor der drev en enkelt kumulussky.
Et fly fløj gennem skyen.
Et lille monoplan med rødt skrog.
Det var en gammel Piper Cub. Han så på det, til det forsvandt.
Så pludselig
hørte han en sjov, vibrerende lyd fra skinnerne på begge sider.
Det var en dæmpet, næsten uhørlig trommende hvisken,
der kom fra skinnerne langt væk fra.
Peter hævede hovedet og så ned langs skinnerne,
der strakte sig ud i det fjerne
og så toget.
Først en sort plet, men som han holdt hovedet hævet,
voksede pletten
og var ikke længere en plet,
men en stor, firkantet forende på et dieseltog.
Peter pressede hovedet hårdt ned
i hullet, han havde gravet i gruset.
Fødderne lå fladt ned.
Han lukkede øjnene og pressede kroppen ned.
Toget kom som en eksplosion.
Som et pistolskud i hovedet.
Der fulgte en voldsom hylende vind
som en orkan, der blæste ned i hans næsebor og lunger.
Lyden var ødelæggende. Vinden kvalte ham.
Det var som at blive spist levende
og slugt af et hylende, morderisk uhyre.
Og så var det forbi. Toget var væk.
Peter Watson åbnede øjnene og så den hvide himmel
og den store, hvide sky, der drev afsted.
Det var forbi, og han havde klaret den.
-Skær ham løs. -Sagde Ernie.
Raymond skar snoren over, der bandt ham til skinnerne.
"Løsn fødderne, men hold hænderne bundet."
Raymond skar snoren over ved anklerne.
"Du er stadig en fange, makker," sagde Ernie.
De to store drenge førte Peter Watson over marken ned mod søen.
Fangens håndled var stadig bundet.
Ernie holdt riflen i en hånd,
og Raymond bar Peters kikkert.
Søen var lang og smal
med høje piletræer langs bredden.
I midten var vandet frit,
men mod bredden var der en skov af dunhammere.
"Nu foreslår jeg det her," sagde Ernie.
"Du tager hans arme, jeg tager hans ben,
og vi svinger ham så langt vi kan over de mudrede strå."
"Se!" afbrød Raymond. "Der! Vi skyder den!"
Peter Watson så den straks.
En rede på en stor bunke strå og siv,
der rejste sig over vandlinjen.
Og på toppen en fantastisk hvid svane, der sad roligt som Damen i søen.
Dens hoved var drejet mod drengene. Den var på vagt.
"Hold da kæft!" råbte Raymond. "Sikke en skønhed!"
Ernie slap fangens arm og hævede riflen.
"Det er et fuglereservat," stammede Peter.
"Et hvad?" spurgte Ernie.
Peter følte en vrede, der begyndte at vokse.
Han prøvede at tale roligt.
"Svaner er de mest beskyttede fugle i England,
og ingen skyder en fugl på sin rede. Der kan være unger.
Gør det ikke. Stop!"
Kuglen ramte svanen i det elegante hoved,
og den lange hals sank langsomt ned på redens side.
Åbn.
"Skær hans hænder fri, Raymond. Han er vores hund."
Raymond skar snoren over om drengens håndled.
"Hent den!"
"Jeg nægter."
Ernie slog Peter i ansigtet.
Der piblede blod frem fra næseboret.
"Nægter du en gang til, lover jeg dig noget.
Jeg slår alle dine hvide fortænder ud,
i over- og undermund. Forstået?"
Peter tav.
"Svar!" brølede Ernie. "Forstået?"
"Ja," sagde Peter Watson stille. "Forstået."
Tårer trillede ned ad Peters ansigt,
da han gik ned til bredden og ud i vandet.
Han vadede ud til den døde svane og tog den forsigtigt med begge hænder.
Nedenunder var der to små dunende svaneunger.
De krøb sammen i redens midte.
"Nogen æg?" råbte Ernie fra bredden.
"Nej," svarede Peter. "Ingenting."
Han bar den døde svane tilbage på land.
Han lagde den forsigtigt på jorden og så på de to andre.
Hans tårevædede øjne lynede med vrede.
"I to burde være døde," sagde han.
Ernie blev lidt overrumplet, men fattede sig hurtigt.
Et farligt lille glimt dansede i de små sorte øjne.
"Giv mig din kniv, Raymond."
Der er et led, hvor vingen forbindes til fuglen.
Ernie stak kniven ind i leddet og skar senen over.
Kniven var skarp og skar godt,
og vingen faldt af i et stykke.
Ernie skar den anden vinge af.
"Snor," sagde han og rakte hånden ud mod Raymond.
Ernie skar otte stykker af på en meter.
Han bandt snor fast langs den store vinge.
"Ud med armene."
Peter Watson stod i solskinnet ved søen
på den smukke majmorgen
med store slatne, let blodige vinger,
der hang grotesk ned ved hans side.
Ernie klappede i hænderne og dansede en lille dans.
"Er du færdig?" spurgte Peter Watson.
"Svaner taler ikke," sagde Ernie.
De gik langs søens bredder, indtil de kom til et højt piletræ.
Grenene hang ned højt oppefra,
indtil de næsten rørte søens overflade.
"Hør her, hr. Svane,
du klatrer op i toppen
og spreder vingerne ud og letter!"
"Fantastisk!" udbrød Raymond.
Tanken om at være højt oppe
og uden for bøllernes rækkevidde var fristende.
Når han kom op, blev han der.
De ville nok ikke komme op efter ham.
Gjorde de, ville han klatre ud på en tynd gren,
der ikke kunne klare to menneskers vægt.
Træet var let at klatre op i med lave grene til at sætte af.
"Højere!" råbte Ernie. "Fortsæt!"
Peter nåede op allerøverst.
Han stod på en gren på størrelse med et håndled,
der strakte ud over søen
og bøjede yndefuldt nedad.
Han hvilede sig efter klatringen.
Han var højt oppe. Han kunne ikke se de to drenge.
De stod ikke længere ved træets fod.
"Hør godt efter!"
De var gået væk fra træet
til et sted, hvor de havde udsyn til den lille dreng på toppen.
Da han så på dem nu,
indså han, hvor sparsomme og spinkle
piletræets blade var.
De skjulte ham ikke.
"Gå langs grenen.
Gå, til du er ude over det mudrede vand og sæt af!"
Peter Watson rørte sig ikke.
Han så på de fjerne figurer på marken nedenfor.
De stod stille og så op på ham.
"Jeg tæller til ti,
hvis du ikke spreder vingerne og flyver, skyder jeg dig ned.
Så har jeg nakket to svaner i dag.
Så er det nu.
En, to, tre, fire, fem, seks!"
Peter Watson rørte sig ikke. Intet ville få ham til at bevæge sig.
"Syv, otte, ni, ti!"
Peter kunne se riflen blive taget frem.
Den sigtede på ham.
Han hørte riflens smæld
og kuglens hvislen, da den susede forbi ham.
Skræmmende, men han rørte sig ikke.
Han kunne se Ernie lade riflen.
"Sidste chance!" råbte Ernie. "Den næste rammer."
Peter ventede.
Han så på drengen
på engen nedenfor med den anden dreng ved siden af.
Riflen kom igen op til skulderen.
Denne gang hørte han smældet, da kuglen ramte låret.
Det gjorde ikke ondt, men dens styrke overvældede.
Som om nogen havde slået ham med en forhammer,
og det slog ham af grenen, han stod på.
Han fumlede for at gribe fast.
Den lille gren, han holdt fast i, bøjede og knækkede.
Når nogle har indkasseret for meget
og nået bristepunktet,
kan de falde sammen og give op.
Andre, skønt de ikke er mange,
vil altid være uovervindelige af en eller anden grund.
Vi møder dem i krigstider og også i fredstider.
De er ukuelige
og intet, hverken smerte, tortur eller dødstrusler
får dem til at give op.
Lille Peter Watson var en af dem.
Da han kæmpede og fumlede
for at undgå at falde ned fra træet,
faldt det ham pludselig ind, at han ville vinde.
Han kiggede op og så et lys over søens vande,
der var så klart og smukt, at han stirrede.
Lyset var dragende,
og han sprang ud mod lyset og spredte vingerne.
Tre mennesker berettede om en stor svane,
der fløj over landsbyen den morgen:
En skolelærer,
en mand, der udskiftede tegl på apotekets tag
og en dreng, der legede på en mark.
Fru Watson, der vaskede op i køkkenvasken,
kiggede tilfældigt gennem vinduet på det tidspunkt,
da noget stort og hvidt styrtede ned
på plænen i baghaven.
Hun skyndte sig ud.
Hun knælede ned
ved siden af sin eneste søn.
"Min skat!" græd hun. "Min elskede dreng!"
"Hvad er der sket?"
"SVANEN" BLEV INSPIRERET AF EN AVISARTIKEL OM EN VIRKELIG BEGIVENHED,
SOM DAHL OPBEVAREDE I SIN "IDEBOG" I 30 ÅR,
FØR HAN SKREV HISTORIEN I OKTOBER I 1976.
III ROTTEFÆNGEREN
DAGENS NYHEDER
Rottefængeren kom til tankstationen om eftermiddagen.
Han nærmede sig ubemærket på en let snigende måde.
Hans trin var lydløse på gruset.
Han havde et tornyster over skulderen.
Han havde en gammeldags fløjlsjakke på.
Fløjlsbukserne var bundet ved knæene med hvidt snor.
-Hallo? -Ja?
Skadedyrsbekæmper.
De små, mørke øjne skaffede sig hurtigt et overblik.
-Rottefængeren? -Ja.
Han var mager med et spidst ansigt,
to lange svovlgule tænder
ragede frem fra overkæben.
Ørerne var runde og tynde og sad ind til hovedet.
Øjnene var næsten sorte,
men når de så på en, var der et skær af gult i dem.
-Du kom hurtigt. -Specialordrer fra sundhedsvæsnet.
Og nu fanger du alle rotterne?
-Ja. -Hvordan?
Ja. Hvordan?
Der er forskellige metoder til forskellige rotter.
-Lægge fælder? -Hvad?
Lægge fælder?
Han fnyste.
Rotter er ikke kaniner.
Han løftede ansigtet
og snuste til luften med en næse, der sitrede.
Rotter er kloge. Man skal kende dem for at fange dem.
Man skal kende dem.
Ved I, hvad de gør? De holder øje med en.
Mens man forbereder sig på at udrydde dem,
holder de øje.
Det er ikke et kloakjob, vel?
Nej.
-Kloakjobs er drilske. -Det troede jeg ikke.
Troede du ikke det? Jeg gad godt se dig gøre det.
Jeg vil gerne vide, hvordan du ville gøre.
Jeg ville forgifte dem.
Og hvor ville du anbringe giften?
I kloakken?
Rottefængeren triumferede.
Jeg vidste det. "I kloakken."
Den ville blive skyllet væk.
Giften. Kloakken er som en flod.
Hvad ville du gøre, hr. Rottefænger? I en kloak?
Rottefængeren trådte nærmere.
Hans stemme blev gådefuld,
som røbede han professionelle hemmeligheder.
Man arbejder ud fra den opfattelse, at en rotte er en gnaver.
Alt, man giver dem, gnaver de i.
Man har et job i en kloak. Hvad gør man?
Han havde en blød, grødet stemme som en kvækkende frø,
og han udtalte sine ord med savlende velsmag,
som om de smagte godt på tungen.
Man går ned i kloakken
og tager almindelige papirsposer med
fyldt med gips. Intet andet.
Så hænger man dem ned fra loftet,
uden at de helt rører vandet.
Lige højt nok så en rotte kan nå dem.
Claud lyttede betaget.
Den gamle rotte kommer svømmende i kloakken og ser posen. Den stopper.
Den lugter til den. Ikke dårligt.
-Hvad gør den? -Den gnaver.
Nemlig. Han gnaver i posen, og posen går i stykker,
og den gamle rotte får en mundfuld gips for sit besvær.
Nå?
Det gør det af med den.
-Dræber det? -Stendød.
-Gips. -Den svulmer op i væske.
Nede i rottens system svulmer den op
og slår den ihjel med et snuptag.
Man må kende rotter.
Rottefængeren strålede stolt.
Han holdt sine klistrede fingre op mod ansigtet.
Hvor er rotterne?
Ordet "rotter" kom klangfuldt ud,
som om han gurglede smeltet smør.
I høstakken overfor.
-Ikke indenfor. -Kun i høstakken.
Jeg vil vædde med, at de også er indenfor og spreder sygdom.
-Er her nogen syge? -Han så demonstrativt på mig, så på Claud.
-Alle er okay. -Sikker?
-Ja. -Man ved aldrig.
Han havde påtaget sig rollen som embedslæge
og var skuffet over, vi ikke led af byldepest.
Men der er rotter i høstakken. Hvordan vil du fjerne dem?
Rottefængeren kom med et snu og tandløst grin.
Han trak en stor dåse frem fra tasken
og vejede den i hænderne, mens han talte.
Gift. Særlig gift. Dødbringende gift.
De ville bure dig inde, fangede de dig blot med en skefuld.
Her er nok til at dræbe en million mennesker.
-Vil I se? -Gerne.
Han tog en mønt og åbnede låget.
Se her.
Han fortalte glad og strakte den frem, så Claud kunne se.
Er det majs eller byg?
Havre. Havre gennemvædet af gift.
Tag en kerne i munden, og du er død på tre minutter.
Jeg har altid dåsen hos mig.
Han kærtegnede dåsen og rystede den,
så havrekernerne raslede indeni.
Men jeres rotter får det ikke i dag. De ville ikke spise det.
Man skal kende sine rotter. Rotter er mistænksomme.
Så i dag får de ren, velsmagende havre,
som om vi ikke vil gøre dem fortræd.
Vi opfeder dem. Det samme igen i morgen.
Og i overmorgen og dagen efter.
Det vil smage så godt, at alle omegnens rotter
snart vil dukke op.
Meget klogt.
Man skal være klog på det her job. Klogere end en rotte.
Og det siger noget.
"Man skal næsten selv være en rotte."
Det fløj ud uden videre,
og jeg kunne ikke lade være med at kigge på ham.
Effekten var overraskende.
-Ja! -…udbrød han.
Nu forstår du det.
En god rottefænger skal være som en rotte.
Klogere end en rotte,
og det er ikke let, kan jeg godt sige.
Lad os komme i gang.
Lady Leonora Benson på herregården har sendt bud efter mig.
Har hun også rotter?
Alle har rotter.
Rottefængeren slentrede ned ad indkørslen.
Han gik forbavsende på samme måde som en rotte.
En langsom, luntende gang med en masse elasticitet i knæene
og ingen lyd overhovedet fra skridtene på gruset.
Han hoppede over porten og gik hurtigt hen til høstakken
og strøede håndfulde af havre ud på jorden.
Han kom tilbage næste dag og gentog proceduren.
Dagen efter kom han igen og dagen efter igen,
og endelig den fjerde dag anbragte han den forgiftede havre.
Han strøede det ikke ud, men anbragte det i små mængder
i hvert hjørne af høstakken.
-Har I en hund? -Ja.
Skal den ikke dø en grusom død, så luk den inde.
Dagen efter kom han for at hente de døde.
Giv mig en gammel sæk til at lægge dem i.
Han vigtede sig, og de sorte øjne funklede af stolthed.
Han ville vise publikum resultaterne af sin fangst.
Claud hentede en sæk, og vi gik over vejen.
Rottefængeren luskede om
og bøjede sig ned for at inspicere en bunke gift.
-Der er noget galt. -…mumlede han.
Stemmen var dæmpet og vred.
Han slentrede over til en ny bunke og undersøgte den nøje.
-Der er noget helt galt. -Hvad er der?
Han svarede ikke. Rotterne havde ikke rørt giften.
"Det er meget kloge rotter," sagde han.
Han var irriteret.
Det sås på hans ansigt og næse og måden de to gule tænder
pressede sig ned i underlæben.
-Sådan noget fis. -…sagde han og så på mig.
Der er intet galt med rotterne, men andre fodrer dem.
De har noget lækkert at spise andetsteds.
Ingen rotter vil afvise havre, medmindre deres maver er sprængfyldte.
Han vendte modvilligt ryggen til.
Han begyndte at samle den forgiftede havre op med en skovl
og hældte den forsigtigt i dåsen.
Da han var færdig, gik vi alle tre over vejen.
Rottefængeren stod ved benzinpumpen,
en trist, ydmyg rottefænger nu,
hvis ansigt fik et dystert skær.
Fiaskoen gjorde ham fjern.
Øjnene blev slørede og onde,
og den lille tunge for ud på den ene side af de to gule tænder.
Han så på mig, et skjult blik,
så på Claud.
Hans næse trak sig og indåndede luften.
Han vippede på sine tæer og svajede let,
og med en hemmelighedsfuld stemme sagde han…
Vil I se noget?
Han ville åbenbart genvinde sit rygte.
-Hvad? -Vil I se noget utroligt?
Han anbragte højre hånd i jakkelommen
og trak en stor, levende rotte frem mellem fingrene.
Du gode gud!
Nemlig. Er I med?
Han krøb lidt sammen og strakte halsen frem
og skævede til os med den her enorme, brune rotte
og holdt om dens hals med to fingre,
så den ikke kunne vende sig og bide.
Går du rundt med rotter i lommerne?
Jeg har altid en rotte eller to på mig.
Han puttede den frie hånd i den anden lomme og tog en lille hvid…
-Er det en fritte? -Rottefængeren fniste.
Fritten så ud til at kende ham og rørte sig ikke.
Intet kan dræbe en rotte hurtigere end en fritte.
Han holdt de to dyr tæt foran sig,
så frittens snude var 15 cm fra rottens hoved.
Frittens lyserøde vågne øjne stirrede på rotten.
Rotten kæmpede for at komme væk fra sin morder.
-Nu. -…sagde han.
Se godt efter.
Hans skjorte var åben i halsen,
og han løftede rotten og lod den glide ned
langs huden.
Bæltet forhindrede, at rotten kom længere ned end taljen.
Så fulgte fritten efter.
Straks var der stort tumult i skjorten.
Rotten løb rundt rundt på mandens krop og blev jagtet af fritten.
Den lille bule jagtede den større rundt seks eller syv gange
og udlignede langsomt forspringet,
indtil de to buler blev til én,
og der var et slagsmål og en serie af hyl.
Under forestillingen stod rottefængeren helt stille
med adskilte ben og løsthængende arme
og de sorte øjne roligt hvilende på Clauds fastfrosne ansigt.
Endelig rakte han den ene hånd ned i skjorten
og trak fritten ud.
Med den anden tog han den døde rotte ud.
Der var spor af blod på frittens hvide snude.
"Det kunne jeg ikke lide."
I har aldrig set noget lignende.
Det har jeg ikke.
Du vil få et grimt bid i maven en af dagene.
…sagde Claud og undrede sig over, at rottefængeren var kæphøj igen.
Vil I se noget mere utroligt?
Som I aldrig ville tro på, medmindre I selv så det?
Jeg kiggede lettere bekymret på Claud.
Ja.
Han lagde den døde rotte i en lomme og fritten i den anden.
Så rakte han ud efter sit tornyster og trak en ny levende rotte ud.
Du milde!
Jeg har altid en rotte eller to på mig.
Jobbet kræver kendskab til rotter,
og vil man kende dem, må de være i nærheden.
Det er en gammel kloakrotte, klog som bare satan.
Den holder konstant øje med mig og mit næste skridt.
-Se? -Ret utiltalende.
"Hvad vil du gøre?"
Jeg fornemmer, at den her demonstration bliver værre.
-Hent mig et stykke snor. -Claud hentede det.
Han bandt det om rottens bagben.
Rotten kæmpede, men rottefængeren holdt fast.
Har I et bord indenfor?
"Vi vil ikke have rotten ind."
Jeg har brug for et bord. Noget fladt.
Vi gik hen til benzinpumpen. Rottefængeren satte den op.
Han fæstnede snoren til en pæl, så rotten var tøjret.
Først krøb den mistroisk sammen,
en stor grå rotte med klare sorte øjne
og en skællet hale i en lang krølle på metaloverfladen.
Den så væk, men skulede til ham
for at se, hvad han lavede.
Rottefængeren gik et par skridt tilbage, og rotten slappede af.
Den satte sig op
og slikkede pelsen på brystet.
Så kløede den snuden med begge poter.
Den virkede upåvirket af de andre mænd i nærheden.
-Et væddemål? -…sagde rottefængeren.
"Ellers tak."
-Bare for sjov. -Hvad skal vi vædde om?
Jeg kan dræbe rotten uden at bruge hænderne.
Jeg putter dem i lommen.
Rottefængeren ville åbenbart tjene penge.
Jeg så på rotten og begyndte at få kvalme,
ikke fordi den ville dø,
men fordi det ville ske på en særlig måde
med betydelig entusiasme.
-Du sparker den med fødderne. -Nej.
-Ingen arme? -Ingen arme, ben eller hænder.
-Du sætter dig på den. -Nej.
-Lad os se det. -Væd et pund.
Vær ikke skør. Hvorfor det?
-Hvad vædder I? -Nul og niks.
Okay. Så dropper vi det.
-Han ville løsne snoren. -En shilling.
Min kvalme voksede.
Men der var en tiltrækningskraft.
Jeg kunne ikke gå væk.
-Også dig? -Nej.
Skal jeg gøre det for en shilling?
-Nej. -Hvor er pengene?
Claud lagde en shilling på pumpen.
Rottefængeren lagde to seks pence ved siden af.
Der er satset.
Vi trådte tilbage.
Han trådte frem med hænderne i lommen
og lænede kroppen frem mod rotten.
Den krøb uroligt sammen.
Den forberedte sig til angreb,
men så bakkede den
og slæbte kroppen tilbage,
indtil snoren strammede bagbenet.
Manden lænede sig længere frem
og fulgte dens bevægelser med øjnene. Så…
-Den gik i panik. -…den gik i panik og sprang ud.
Snoren gav et ryk, der må have forvredet dens ben.
Den krøb sammen på kanten,
så langt væk som snoren tillod, med skælvende knurhår
og den grå krop stiv af frygt.
På det tidspunkt begyndte rottefængeren at nærme ansigtet
tættere og tættere.
Jeg ville bede ham om at stoppe, men var stum.
Noget umådelig ubehageligt var ved at ske.
Noget uhyggeligt og grusomt, men jeg måtte se det.
Ikke mere end længden af en hånd adskilte dem.
Anspændt og angst pressede rotten kroppen flad.
Manden var også anspændt,
men med en farlig uro som en stram fjeder.
Man kunne se skyggen af et smil ved mundvigen.
Så slog han til
som en slange,
og kastede hovedet frem med et rask stød…
…der udgik fra underlivets muskler…
…og jeg så munden, der åbnede sig…
…to gule tænder…
…og ansigtet forvredet af mundens åbning.
Jeg ville ikke se mere.
Jeg lukkede øjnene, og da jeg åbnede igen,
var rotten død.
Rottefængeren puttede pengene i lommen
og spyttede for at rense munden.
Det laver de lakrids af.
Store fabrikker bruger rotteblod til lakrids.
Der er intet galt med rotteblod.
Du er aldeles modbydelig.
I har spist det mange gange.
Lakridssnørrebånd er lavet af rotteblod.
Vi vil ikke høre et ord mere.
Det bliver kogt i store kedler
og rørt rundt i med lange stænger.
Chokoladefabrikkers store hemmelighed,
og ingen ved det, på nær rottefængeren, der forsyner dem.
Han bemærkede, hans publikum lukkede af.
Vores ansigter var fjendtlige og højrøde af vrede.
Han stoppede og vendte sig om uden et ord.
Vi så ham gå væk med en langsom, luntende gang.
Hans trin var helt lydløse, selv på gruset.
Underligt.
Rotterne spiste aldrig giften.
Der må være noget nærende i høstakken.
SIDST I 40'ERNE BOEDE DAHL I WISTERIA COTTAGE I AMERSHAM,
HVOR HAN SKREV CLAUD'S DOG:
NOVELLER, DER VAR INSPIRERET AF DE LOKALE.
"ROTTEFÆNGEREN" ER DERFRA.
IV GIFT
Jeg kom hjem ved midnat.
Da jeg nærmede mig huset, slukkede jeg lygterne,
så strålen ikke lyste ind og vækkede Harry Pope.
Det var unødvendigt. Hans lys var tændt.
Jeg parkerede og gik op på verandaen
og talte trinnene, så jeg ikke tog et ekstra,
der ikke var der. En, to, tre, fire.
Jeg gik hen til Harrys værelse, åbnede og så ind.
Han lå vågen i sengen. Han drejede ikke hovedet.
Men jeg hørte ham hviske lavt…
Hjælp.
"Hjælp"?
Jeg åbnede døren og ville gå ind.
Stop.
"Stop"? Det var næsten uhørligt.
Han anstrengte sig umådeligt for at give lyd.
-Hjælp. -"Hjælp"?
Hvad er der, Harry?
Tag skoene af.
"Tag skoene af"?
Han mindede mig om George Barling med skudsår i maven,
da han lænede sig mod et vrag
og mumlede om en japansk pilot
i samme anspændte hvisken, som Harry brugte nu.
Så bøjede George Barling forover…
…og døde.
Tag skoene af.
"Tag skoene af."
Jeg forstod det ikke, men adlød.
-Hvad er der? -Rør ikke.
Han lå på ryggen med et lagen over tre fjerdedele af kroppen
iklædt en stribet pyjamas og svedte tran.
Det var varmt. Jeg svedte, men ikke som Harry.
Ansigtet var vådt. Puden var gennemblødt.
Det lignede malaria.
-Hvad er der? -Krait.
-Hvad? -Krait.
-"Krait"? -Slange.
Du er blevet bidt. Hvornår?
Nej.
Hvad?
Den har ikke bidt endnu.
Det forvirrede mig. Jeg så underligt på Harry.
Krait på maven. Den sover.
Jeg hoppede tilbage. En refleks.
Jeg stirrede på hans mave, på lagnet, der dækkede den.
Man kunne ikke se, om der var noget under.
Du mener ikke, at der ligger en krait på din mave og sover?
Jo.
Hvordan er den havnet der?
Jeg burde ikke have spurgt. Han skulle tie stille.
Jeg lå på ryggen og læste. Jeg mærkede noget på brystet, bag bogen.
Det kriblede.
Ud af øjenkrogen så jeg en lille krait glide hen over pyjamassen.
Lille. Måske 25 centimeter.
Jeg vidste, at jeg ikke skulle bevæge mig. Jeg lå helt stiv og så på den.
Jeg tænkte, den ville komme over lagnet.
Harry var stille et øjeblik.
Han sikrede sig, hans hvisken ikke forstyrrede tingesten under.
Den gled under.
Jeg følte den gennem pyjamassen. Den bevægede sig på maven.
Så stoppede den. Nu ligger den og sover.
Jeg har ventet.
-Hvor længe? -Timevis.
Time efter time efter time.
Jeg kan ikke ligge stille længere. Jeg skal hoste.
Faktisk
var det ikke overraskende for en krait.
I folks huse søger de efter varme steder.
Det overraskende var, at Harry ikke var blevet bidt endnu.
Biddet er dødbringende, medmindre man straks
har en dosis modgift ved hånden.
Små tingester. De ser sådan ud.
Den kan diskret bugte sig
ind på et lille barns soveværelse gennem en dør, der står på klem.
Manageren af en teplantage fortalte mig om et får, der blev bidt.
Da han åbnede kadaveret, løb blodet ud sort som tjære.
"Okay, Harry," sagde jeg. Og nu hviskede jeg også.
"Rør dig ikke, og tal kun i nødstilfælde.
Den bider kun, hvis den bliver bange. Vi fikser det.
Jeg gik roligt ud
og hentede en skarp kniv fra køkkenet.
Jeg lagde den klar i lommen, i fald Harry skræmte slangen og blev bidt.
Klar til at skære i Harry og suge giften ud.
"Harry," sagde jeg, "jeg tror, det er bedst,
at jeg stille trækker lagnet væk og tager et kig."
Din idiot.
Stemmen var udtryksløs. Han talte stille og roligt.
Der var udtryk i øjnene og ved mundvigene.
Lys vil forskrække. Slangen slår mig ihjel.
God pointe.
Jeg kan trække lagnet tilbage og feje den væk…
Hent lægen.
Han så på mig, som om jeg burde have tænkt på det.
En læge. Naturligvis. Jeg finder dr. Ganderbai.
Jeg listede ud og fandt dr. Ganderbais nummer,
tog røret og skyndede på telefonisten.
-Det er tilsynsførende Woods. -Goddag. Er du ikke i seng?
Kom straks, og tag serum med. Mod en krait.
Serum? Hvem er blevet bidt?
Spørgsmålet lød som en eksplosion i mit øre.
Ingen. Ikke endnu.
Harry har en, der sover på hans mave under lagnet.
I omkring tre sekunder var der helt stille.
Dr. Ganderbai talte langsomt og sagde helt stille…
Han må ikke røre sig eller tale. Forstår du?
-Naturligvis. -Jeg kommer nu.
Han lagde på, og jeg gik tilbage.
Harrys øjne fulgte mig fra sengen.
Lægen kommer. Lig stille, sagde han.
Hvad tror han, at jeg gør?
Ingen taler. Ingen af os.
Så hold bøtte.
Musklerne ved den ene mundvig, der bruges til at smile,
rykkede, små bevægelser,
der fortsatte lidt, efter han var holdt op med at tale.
Jeg kunne ikke lide det, eller måden han talte på.
Dr. Ganderbais bil ankom foran.
Jeg gik ham i møde.
-Hvor er han? -Han stoppede ikke for svaret.
Han gik forbi mig ind i entréen. Han satte sin taske på en stol.
Han havde lodne sutsko på.
Han gik lydløst som en forsigtig kat.
Harry kiggede ud af øjenkrogen.
Han kom hen til sengen, så på Harry og smilede
beroligende og vajede med hovedet…
Bare rolig. Det er en let sag. Overlad det til dr. Ganderbai.
Han gik ind i køkkenet, og jeg fulgte efter.
Han åbnede tasken.
Først skal jeg have serum i ham, men det skal ske, uden han blinker.
Han holdt en kanyle og en flakon i hånden.
Han stak nålen i og udtrak en lys gul væske.
-Han gav mig den. -Hold den, indtil jeg siger til.
Vi gik tilbage.
Harrys øjne var klare og vidt åbne.
Dr. Ganderbai smøg varsomt Harrys ærme op
til albuen uden at røre armen.
Han stod væk fra sengen. Han hviskede…
Jeg giver dig en indsprøjtning. Et stik. Rør dig ikke.
Slap af i mavemusklerne.
Harry så på kanylen. Smilemusklen begyndte at trække igen.
Dr. Ganderbai tog gummislangen og bandt den om Harrys biceps.
Han rensede underarmen med alkohol.
Han holdt kanylen op, skævede til kalibreringen
og sprøjtede væske ud.
Harrys ansigt var dækket af sved,
der som creme smeltede på huden
og løb ned på puden.
Jeg kunne se åren på armen, der svulmede op under årepressen.
Ganderbai holdt nålen over åren fladt mod armen
og skød den sidelæns ind i åren,
langsomt og effektivt, som var det ind i en ost.
Harry lukkede øjnene og åbnede dem igen, men rørte sig ikke.
Ganderbai lænede sig fremover mod Harrys øre.
Nu er du okay, selv hvis den bider, men rør dig ikke. Jeg kommer igen.
-"Er han i sikkerhed nu?" -Det vil måske redde ham.
Ganderbai tørrede panden og bed sig i læben.
Der er en udvej.
Han talte langsomt og prøvede at tænke.
Vi giver dyret et bedøvelsesmiddel,
hvor det ligger.
Et fremragende forslag.
Men usikkert. Slanger er koldblodede,
og midlet virker langsomt på koldblodede dyr.
Jeg har ikke andre idéer. Æter eller kloroform?
Jeg nikkede.
-Hvilket et? -Spurgte han mig?
Kloroform!
Han trak mig ud i entréen.
Kør hjem til mig.
Boyen vil vente på dig.
Her er nøglen til giftskabet.
Tag kloroform. Orange etikette.
Navnet står på. Jeg bliver, i fald der sker noget.
Skynd dig.
-Sko… -Du behøver dem ikke.
Jeg kørte hurtigt og var tilbage efter et kvarter.
Han ved, hvad vi vil gøre, men nerverne begynder at svigte.
Jeg ved ikke, hvor længe han holder.
Harry lå i sengen i samme stilling som før.
Hans ansigt var hvidt og vådt. Han så på mig.
Jeg smilede og nikkede.
Lægen tog slangen, han brugte som årepresse,
nu med en papirtragt for enden.
Han foldede en flig af lagnet ud fra madrassen,
tog gummislangen
og lod den glide under lagnet mod Harrys krop.
Jeg ved ikke, hvor længe det tog.
Tyve minutter, 40? Jeg så ikke slangen bevæge sig,
men den synlige del blev mindre.
Nu svedte hr. Ganderbai,
store dråber på pande og overlæbe,
men faste hænder
og øjne klistret til lagnet over Harrys mave.
Han rakte ud efter kloroformen.
Jeg åbnede flasken og gav ham den
og slap ikke, før han holdt fast.
Hr. Pope, jeg vil gennemvæde madrassen. Det bliver koldt under kroppen.
-Vær forberedt, og lig stille. -Gør det så!
Nu hævede Harry stemmen.
Dr. Ganderbai så op og betragtede ham.
Han hældte i trakten og ventede, mens det løb ned i slangen.
Han hældte mere i og ventede.
Den tunge, kvalmende lugt af kloroform spredte sig
og fremkaldte ubehagelige minder
om kirurger på en hvid stue med et langt bord.
Ganderbai hældte støt i,
og jeg kunne se dampen svirre som røg over papirtrakten.
Han holdt pause, hældte i igen og rakte mig flasken.
Han trak langsomt slangen ud og rejste sig.
Belastningen må have været enorm,
for hans stemme lød sådan her…
Vi giver det 15 minutter.
Jeg ville fortælle Harry det.
-Vi giver det 15… -Jeg hørte ham.
Dr. Ganderbai vendte sig om med et vredt ansigt.
Han stirrede koldt på Harry. Harrys smilemuskler skælvede.
Vi ventede 15 minutter.
Dr. Ganderbai betragtede Harrys ansigt
med et besynderligt og fængslende blik
og brugte sin viljestyrke
til at holde Harry helt stille.
Hans blik veg ikke og uden en lyd
var det, som om han råbte ad ham.
-Noget i stil med… -Lig stille! Ti!
Du ødelægger det ikke nu. Hører du?
Harry lå i stilhed med skælvende mundvige,
svedte, lukkede øjnene, åbnede dem,
så på mig, lagnet, loftet,
men aldrig på dr. Ganderbai.
Men dr. Ganderbai havde ham fanget.
Det var som at puste en ballon op
til bristepunktet og ikke kunne vende sig bort.
Endelig nikkede dr. Ganderbai, og jeg vidste, han var klar.
Om på den anden side.
Vi tager lagnet og trækker det tilbage.
Langsomt. Lig stille, hr. Pope.
Hele Harrys bryst var synligt nu.
Jeg så den hvide pyjamassnor,
der var pænt bundet.
Lidt længere nede så jeg en perlemorsknap,
noget, jeg aldrig havde haft,
en bukseknap, og slet ikke i perlemor.
Sært, hvordan man
tænker, når det gælder.
Der var intet andet på maven.
Rør dig ikke.
Ganderbai kiggede omkring og under Harrys krop.
Pas på. Den kan være i et pyjamasben.
Harry sprang op.
Nu bevægede han sig.
Han hoppede op og rystede benene.
Vi troede, han blev bidt.
Ganderbai hastede efter en skalpel,
men Harry stod stille,
kiggede ned på madrassen…
Den er der ikke.
Dr. Ganderbai rettede sig op. Han så på Harry.
Harry var ikke blevet bidt.
Han blev ikke bide eller døde.
Og alt var i orden.
Sådan da.
Måske drømte du, hr. Pope.
Da han sagde det,
vidste jeg, at det ikke var alvorligt ment.
Han slappede af efter spændingen.
Sådan opfattede Harry det ikke.
Han stirrede på Ganderbai. Farven kom tilbage i kinderne.
Siger du, at jeg lyver?
Dr. Ganderbai stod stille og så på Harry.
Harry gik et skridt frem. Hans øjne lynede.
-Din beskidte bengalske rotte. -"Hold kæft," sagde jeg.
-Din beskidte brune… -Hold kæft!
-Tilbagestående… -Klap i!
Stop!
Ganderbai gik. Jeg fulgte efter ham.
Han er blevet sindssyg.
Vi krydsede indkørslen over til lægens gamle Morris.
BRITISK JUTE
Han steg ind. "Du gjorde en skøn ting.
-Du reddede hans liv." -Nej.
Det kunne du have… Han skylder dig sit liv.
-Han skylder dig sit liv. -Nej.
Jeg beklager.
Umuligt.
Dr. Ganderbai startede motoren og kørte.
DAHL SKREV "GIFT" I JANUAR 1950.
HAN OPKALDTE FIGUREN WOODS
EFTER EN PILOT FRA RAF SQUADRON 80, DER BLEV DRÆBT I SLAGET OM ATHEN.
Her er visse egenskaber,
som man bør beherske,
hvis man vil være forfatter.
Det kræver en livlig fantasi.
Man skal være god med ord.
Og det betyder,
at man skal kunne vække en scene til live i læserens sind.
Ikke alle kan gøre det.
Enten kan man det, eller også kan man ikke.
Det kræver udholdenhed.
Med andre ord:
Man skal være ihærdig og ikke give op.
Time efter time,
dag efter dag,
uge efter uge,
måned efter måned,
år efter år efter år…
Man skal være perfektionist.
Det betyder, at man aldrig må stille sig tilfreds,
før man har genskrevet det igen og igen, og det ikke kan blive bedre.
Det kræver selvdisciplin.
Man arbejder alene. Der er ingen arbejdsgiver.
Man kan ikke blive fyret, hvis man ikke møder op,
og ingen stopper en i at drive den af.
Det hjælper at have god humor.
Skriver man for voksne, er det ikke nødvendigt,
men det er et krav for børnebøger.
Og til sidst…
Man skal være beskeden.
Mener man, at ens eget værk er enestående,
kan det kun give problemer.
Tekster af: Maria Kastberg