Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nech toho, ustup.
- Chceš zahřát? - Ne, chci jenom sluníčko.
Já jsem sluníčko.
- "Já jsem sluníčko." - Já jsem sluníčko.
VĚŘ MI
NĚKDE
V BRANIBORSKU
Lovec!
Kde? Tady je! Mám tě!
Vím vůbec, co dělám?
Je to ten pravý?
Berete si, Alicjo, narozená roku 1976 v Polsku,
Sebastiana, narozeného roku 1966 v Berlíně,
za svého právoplatného manžela?
- Pokud ano, řekněte: "Ano." - Rozhodně, ano!
Seznámili se na lekcích tanga, že?
Bude to nějakých deset let.
Ala odjela do Berlína, aby se naučila tančit tango.
A už se nevrátila.
A teď jsme tady.
BERLÍN
Ženo mého života,
libující si v konzumu, myslíš, že je všechno v pořádku?
Jo.
Můžu ti položit dvě otázky o životě?
- O mém životě? - Ano.
- Myslíš to vážně? - První otázka.
Jaký člověk chci být?
- Dobře. - A druhá otázka.
Co si přeju od života?
Když shodím sedm kilo?
K čemu? Vypadáš skvěle. Báječně.
Jaký člověk chci být?
Výstřední starej paprika s hromadou...
Skutečný materialista, kupoval bych si jen to nejlepší.
A co si přeju od života? Ještě víc peněz.
Jaké to je, odpovídat na tyhle otázky?
Já chci být šťastná.
A spokojená a veselá.
- Co řekli ostatní? - Nic.
- Zatím nikdo neodpověděl. - To by mě zajímalo.
To není důležité, Alo. Podstatné je, co řekneš ty.
- A co ty? - Už jsem říkal, chci být úspěšný.
Mít dva tisíce holek, které mě budou zbožňovat.
Dva tisíce?
Chci být sultán.
Sultán?
- Ty otázky vůbec nepomáhají. - Ne.
Tři, dva, jedna,
tady stojí bedna.
Pomáhat se nestydíme,
hračky do ní uklidíme.
Moje babička velmi důrazně kladla mámě na srdce,
že jakmile má žena děti, přijde o svůj vlastní život.
Věnuje se rodině a dětem a ona samotná není důležitá.
A automaticky to přijme.
Když nic jiného nezná, nabyde dojmu, že takhle to je.
Vyrostl jsem ve východním Německu.
A býval jsem komunista.
Myslel jsem, že nás socialismus zachrání.
Že zachrání celý svět.
Po změně režimu jsem si ale uvědomil,
že svoboda je vzácná.
NĚKDE
V BRANIBORSKU
Přestaň!
Ne!
Jednu mám!
Kruci.
Ještě dva roky
a nebudu mít šanci.
Nebude to trvat dlouho.
Když nebudeš mít zacuchané vlasy, budeme za minutku hotové.
- Svědí tě hlava? - Trochu.
Do hajzlu.
Vši.
Jedna.
Dvě.
Tři.
Čtyři.
Zdálo se mi, že jste se s tátou rozešli.
- A jak to šlo? - Špatně.
Pět.
A teď se přitulíme!
- Já musím na záchod! - Kdepak.
- A nechal táta mě, nebo já jeho? - Ty jeho.
Šest.
Tak fajn.
Ale za náma jsi nepřišla, protože jsi věděla...
- Věděla jsem, že se mi to jen zdá. - Hloupost.
Ale nestane se to.
Ne? Jak to?
Protože se máte rádi!
- Jenom rádi? - Milujete se.
Jo, taky bych řekla.
... sedm, osm, devět.
... sedm, osm, devět, deset. Už jdu!
Já dávno nehraju!
Ženo mého života, nechceš si něco poslechnout?
Co tam mám pustit?
Něco...
pohodového.
Něco pohodového?
Tak pohodového.
Před rokem jsme se rozhodli vyzkoušet otevřený vztah.
Nikdo o tom nevěděl.
Nejdřív jsme o tom mluvili jenom mezi sebou.
Na téhle cestě jdu za ním.
Kvůli nám.
Jestli s někým, tak s ním.
Zelení koně...
cválají kolem.
Zpod jejich kopyt z hlíny vyráží kvítí.
Žáby v rybníce
zažehly oheň.
V měsíčním světle...
na nebi září hvězdy.
Promluvils na mě,
vzdáleně a cize.
Že prý už za chvíli...
skončí to naše léto.
Léto.
Kdo chce vůbec sex?
Sex se přeceňuje.
Letní vánek mátou prodchnutý,
zbarvený domalinova.
Léto zelených lesů.
Léto...
kukaček a čejek.
- Pojď sem. - Ne.
- Tak pojď. - Ne!
Zavři dveře.
Připadá ti, že už se vytratila romantika?
Ne, jen...
Že už mezi námi není láska?
Že se vytratila?
Že tohle všechno zvládáme, aniž bychom se milovali?
Ne.
Nevím, jak to správně podat.
Společné soužití, všechno to úsilí...
V tom je velká intimita.
Musíš toho druhého nesmírně dobře znát.
- Úplně se před ním obnažit. - To jo.
Dva roky se snažíme něco změnit.
Dva roky se ptáš sama sebe,
jestli bys snesla pohled na to, jak to tvůj manžel dělá s jinou.
Jak ji líbá, dotýká se jí. Spí s ní.
Jaký by v tom byl ale rozdíl?
Jak by to, že se vyspím s jinou, mohlo něco změnit?
Tak jako teď jsme o tom nikdy nemluvili.
Jo, o některých věcech se nemluví. A to je pěkná pitomost.
- To k tomu patří. - Je to tak jednodušší. I pro tebe.
- Pro tebe taky. - Jasně.
Jo.
Monogamie, nebo svoboda.
Musíš se rozhodnout.
Usnula jsem jako dívka a vzbudila se jako žena.
Přihodilo se to během jedné noci.
Svého prvního kluka jsem poznala ve čtrnácti.
Byl o osm let starší.
I když jsem byla o tolik mladší, fyzicky jsem vypadala taky na víc,
takže jsme si hodně sedli.
Pamatuju si naše fyzické začátky, takové erotické seance.
Pozvolné objevování...
všech zvláštností,
času, kdy jsme mohli být spolu, i vlastního těla.
Měla jsem velké štěstí, že jsem to všechno mohla zažít.
Svobodně.
Jste na prahu dospělosti a najednou změníte názor.
V době pádu berlínské zdi mi bylo jednadvacet.
Potom jsem jel do Říma a navštívil Sixtinskou kapli.
Žasl jsem nad Michelangelovými freskami.
A hlavou mi běželo:
"Vy hajzlové byste mě ven nikdy nepustili.
Tuhle krásu bych nikdy v tom podělaným životě neviděl."
To je moje trauma. Pocit,
že nejsem svobodný.
Sebastian měl jiný život.
První holku měl v šestnácti. V jeho dvaceti se vzali,
a první dítě se jim narodilo v jeho šestadvaceti.
V tom manželství strávil 16 let.
Ve svazku, kde nic není povoleno a důsledně se dodržuje monogamie.
Chlap ví, že kdyby něco udělal, manželka ho opustí.
Já tu svobodu všeho měla. Jak bych ji mohla zakázat jemu?
"Já jsem to zažila. A ty nesmíš."
- Na rande jsem nebyl celé roky. - Půjdeš k ní domů?
- Nejspíš jo, kam jinam? - Jasně.
Třeba do parku?
- To by taky šlo. - Podle mě jde o sex.
- Určitě? - Nevím, ale působí to tak.
To jsi usoudil jen z konverzace?
Tak jo.
Podle všeho na to má zálusk.
Má na to zálusk?
- Co to znamená? - Je jasné, že o to jí jde.
- Takže ti to řekla? - Ne.
- Mezi větami. - Mezi řádky.
Takže čteš mezi řádky.
Z toho, jak odpovídá.
- Z toho se dá soudit... - Dobře.
- ... proč se chce sejít. - Jasně.
Je to historická chvíle.
Jestli se s ní vyspíš, bude to historická chvíle.
- Historická chvíle? - Ano.
Nepřeháníš trochu?
- Historická chvíle? - Ne, je to velký krok.
Uvolni se trochu.
Proč bych měla?
- Mám to snad oslavit? - Jo, přesně tak, hotovka.
Ve všech příručkách pro páry v otevřeném vztahu se píše,
že si máme nastavit hranice, mluvit o nich, být upřímní
a pozorovat, jestli sneseme jejich posouvání, nebo ne.
A ony se pak posunou samy.
Pro začátek ale všichni potřebujeme bezpečné místo.
Pro mě je to Pehlitz.
A domov. Co auto?
- To asi ne, vždyť už jsi... - Před sto lety.
Ještě než jsme měli nějakou dohodu.
Ale pořád jsi to udělal.
Takže auto bylo taky bezpečné místo?
- Co dalšího, kola? - Bylo to moje auto!
- To není pravda. - Ale je.
Patřilo naší rodině.
Neměl jsem se čím jiným pochlubit.
Ty se potřebuješ chlubit?
Pochlub se svým děsivě velkým pérem, a ne věcma.
Jasně.
Půjdu si zaběhat.
- Teď? - Ano.
Zaběhám si, zaplavu a pak půjdu spát.
To zní skvěle.
Strávím hezký večer.
Se spoustou myšlenek.
Ženo!
- Kterou košili si mám vzít? - Z toho mě vynech.
- Tak já jdu, ženo. - Čau.
- Všechno v pohodě? - Jo.
Bezva.
- Dostanu pusu na rozloučenou? - Jo.
Teď?
Mám stát ve dveřích a mávat ti kapesníčkem?
To by se mi zamlouvalo.
Dejte do toho všechno!
No tak, ještě 30 vteřin!
Patnáct vteřin!
Do toho, nevzdávejte to!
Zaberte, jedem!
Do toho!
Nepolevujte!
Zvolni!
Tři, dva, jedna.
Když o tom člověk začne mluvit, pozná i další lidi,
kteří experimentují se svojí sexualitou
a zajímají se o různé možnosti.
Otevřeli jsme nejen svůj vztah, ale také naše dveře.
Hezkej zadek. Co jinýho mám říct?
- Dáš si víno? - Děkuju.
Infarkt.
Všechno dobrý?
Já jdu na chvíli pryč.
Je to jako smutek.
Na začátku je to vlastně hysterie,
protkaná pláčem.
Člověk nechce nikoho a nic opouštět,
ať je to systém, nebo osoba.
A jeden z těch kořenů jako by prostě povolil.
Ani jsem ho nemusela zpřetrhat, jednoduše povolil.
Jéžišmarja.
Konečně můžu být sám sebou, divoký a bláznivý.
Ten pocit svobody a lásky ani nedokážu vyjádřit slovy.
Já tě tak šíleně miluju. Je to úžasný pocit.
Je to naše 22. jaro. Máme jich několik ročně.
Zachránila jsem naši lásku.
- Ano. - Jo.
Vyhrála jsi, zvládlas to.
Ale nejsem smutná vítězka, jsem šťastná vítězka.
"Jsem král!"
Z čeho to je?
"Jaký význam má Stonehenge?"
- Ylvis? - Jo.
Jéžišmarja, bude bouřka.
NĚKDE
V BRANIBORSKU
V životě jsem si život neužívala tak jako s ním.
Pořád mi píšeš hesla do dlaně,
pak je štětcem zase přetřeš.
Tvrdíš, že nikdo ti strach nenažene,
že až na nás přijdou, tak je sežereš.
Celý ty!
Bláznovství a chudoba už hrají prim,
ty děláš blbiny, doma je cirkus.
V očích mám ale zase jiskru
a jen kvůli tobě chci zas žít.
Ty jsi můj lék na všechno zlo,
moje naděje na příští rok.
Chceš pomoct?
Jsi hvězdou na temném nebi, jsi přeborník ve štěstí.
Celý ty!
Tenhle život je opravdu krásný, nikdy mi nebylo lépe.
Ukončovat to období z takového důvodu
mě nikdy nenapadlo.
- Posluž si. - Pardon.
Posluž si!
- Děláš s tím to samé? - Já je jím.
- Jo. - Ty taky?
Ne, ale musím je škrábat.
To já taky. Ale myslela jsem, že je to moje noha. To bylo divný.
Ne, je to moje noha.
Fajn.
- Zašukáme si s polštářem. - Jasně, zašukáme si s polštářem.
A taky ještě tohle.
- To jsem dělal včera. - Fakt?
Vida, návštěva.
Sousedé z Východu!
Máš tu štěstíčko.
Pozor.
Dobrý.
To, co máme, je tak mimořádné,
že se mi tomu samotné občas nechce věřit.
Je to dobrodružství. Kdo ví, co z něj nakonec bude!
Je skvělé, žes na to našla prostor.
Prostě se to stalo. Bylo to jenom rande.
Po tom všem, co se celou tu dobu dělo.
Navzdory tvým démonům a strachu.
Celému tomu procesu.
Pamatuješ si, jaké to bylo před rokem?
Těch much.
Vím vůbec, co dělám? Je to ten pravý?
Jestli se něco změnilo? Já.
Ale ne fyzicky. Šokuje mě, že mi pořád padnou.
No tak.
Ahoj!
- Jak se cítíš? - Dobře.
- Bezva. - Výborně.
Skvělé. Mám tě ráda.
Trochu silněji, myslím.
- Silněji? Dobře. - Je to nádhera.
Tak jo.
- Myslím, že po tomhle přijdu o vlasy. - Ještě jedna noc.
A je po vlasech.
I tak tě budu milovat.
Chtěla by sis mě vzít?
- Jasně. - Jasně?
- Samozřejmě. - A ty?
Říkám ano.
Skvělý, souhlasily!
Tady je prsten. A párty může začít!
Děkuju.
- A co potlesk? - Tady ho máme.
Proboha, vletěl sem pták!
- Takhle to není. - Ale jo, sakra.
Ne, spíš takhle.
Počkat.
Čas na polibek!
Čas na polibek.
Roztomilý.
- Tak jo. - Vidíš.
Spíš jako tohle.
Jak jsi říkala. I tak je to roztomilý.
Zajímalo by mě, kterou Alicjinu košilku si Sebastian obleče zítra.
Tu třpytivou.
Ještě nějaký její klobouček.
Bože...
Moje dcera si našla cikána a tancuje s ním.
Pletu se snad? Nepletu.
Kde ho proboha vyhrabala?
Prošel vývojem. Můj muž se změnil.
Jsem tak volná.
Úplně samotná.
Když jsi tady,
ani to nebolí.
Tak volná.
Brzo bude po všem.
Ta svoboda.
Užívej si svobodu,
pomůžu ti s ní.
Zpočátku to trochu bolí,
ale plakat nemusíš.
Jen buď svobodná.
- Jak se cítíš? - Svobodně, sakra!
Ahoj, já jsem Camila.
Jsem ze skupiny Out of Context a budu provázet dnešním večerem.
Tak tedy domov.
Ráda bych, abyste se tu cítili, jako byste byli u sebe doma.
- Tak já půjdu. - Jen jdi.
- Copak? - Jen se chci zeptat, kdy bude jídlo.
Až to tady dodělám.
- Opravila bys i naše? - Jasně.
- Slunce už zapadá. - Pojď ke mně.
- Jasně, lehnu si na tebe. - Pojď k nám.
Na tvoje břicho.
- Není tam místo. - Ale je.
Už je tu vážně zima.
Strašně rychle se ochlazuje. Promiň.
Zima, zima.
Jasně, dej to sem.
Dej to sem.
V rámci bakalářské práce v oboru psychologie
zkoumám žárlivost
v polyamorních a nemonogamních vztazích.
Co pro tebe znamená žárlivost?
Co se ti při tom slově vybaví jako první?
Žárlivost je pro mě silně propojena se strachem.
Velmi silně.
Jde o strach ze ztráty, ze změny,
strach z toho, že člověka někdo nahradí.
Jde o spoustu silných strachů, které já nazývám démony.
Ty jsi jak pejsek.
Jako pejsek. Pojď sem.
Chovají se jak psi!
Ahoj doma!
Dobrý.
V čem cítíš tu nejistotu?
Jestli k tomu dojde teď, nebo za dva měsíce,
je podle mě úplně jedno.
- Obavy s načasováním nesouvisí. - Jo.
S časem to nemá co dělat.
Máš tu malinké štěstíčko. Ne, je to vlas. Tak si nic nepřej.
- V pohodě. - Žádné štěstíčko.
- Takže si nemůžeš nic přát. - Nemůžu si nic přát.
- Já chápu, že... - Není čas na přání.
Já bych nerada něco uspěchala.
Pokud se sem mám nastěhovat, musím z toho mít dobrý pocit.
A musím cítit, že to všichni přijali.
Teď je toho ale na všechny tři trochu moc.
- Jo. - A...
- Na mě ne. - Trochu jo.
- Na mě ne. - Na tebe toho není moc?
Ale je.
Stojíš uprostřed a řešíš hromadu věcí.
To je naprostá lež. Tvrdit, že toho na tebe není...
Všechny nás ovládá strach a je toho na nás moc.
Takže jde o to, přinést si věci.
A vidět, jaké to vyvolá pocity, až tady budou.
Ano, ale můžeme to udělat postupně.
- Tohle je vážné. - Přinést nějaké věci.
Definuj "postupně".
Zkrátka přineseme pár věcí. Třeba televizi.
Konzoli...
Já to chápu.
Jo!
Jednou se tomu obrazu budeme smát.
- Jinak to nepůjde. - Až shoří.
Ne až shoří, budeme ho mít...
Budeme si říkat: "Kdysi tady bylo cosi..."
Budeme ho mít v ložnici a budeme se mu smát.
- Bože můj. - Jo!
- Smazat. To přece neznamená... - Chceš smazat moji minulost?
Minulost máš tady a tady.
- Tak proč ji ukazovat? - Moje minulost.
Takže se musí smazat.
Připadá mi to trochu...
jako sezení v čekárně.
A nevím, jak dlouho takové čekání zvládnu.
Haló, tady Sebastian Rost.
A taky mám pocit, žes mě zradil.
Teď můžu potáhnout k lokti, utáhnout, mám nad ní kontrolu.
Nemusím to vidět, mohu se dívat na vás,
i tak cítím v ruce, co právě dělá.
Mám nad tím, co dělá, kontrolu.
Aniž se na ni dívám.
Vnímám to z toho, co cítím.
A když ji chci usadit, pořád mám ještě druhou ruku.
V tangu probíhá podobný dialog,
kdy člověk čeká na to či chápe, co ten druhý chce.
Ještě pořád se učím vázat uzly.
Teď chápu, jak komunikuje, respektive to chápu trochu lépe.
To vás tohle cvičení naučí.
Vy jste ten, kdo způsobuje bolest.
Chcete to dělat, je to neprozkoumaný terén.
Kolik bolesti chcete působit?
Jak zlý chcete být na někoho, koho milujete?
- Děkuju. - Prosím.
Nové uspořádání!
Sebastiane, co říkáte? Chcete dál vázat?
- Ne, klidně se nechám svázat. - Zase se necháš svázat?
- Zase se necháte svázat? - Ano, prosím.
Tak jo.
Co je nejlepší?
Vidět se doma?
Už jsme dlouho netancovali.
- Všechno dobrý? - Jo.
Zůstaneme u tanga.
- Tak. - Mám rozepnutý poklopec.
To je fuk.
Otočka.
A na druhou stranu.
A pak můžeme, když bude hodnej,
udělat ještě třetí.
A tady skončíme. Dvě, možná i tři široké otočky.
Z rotace.
Co zase?
Uvolněte se.
Na druhou sacadu trochu blíž.
Základní pozici jste zvládli.
Občas si omylem nedáte dostatek prostoru.
Stačí se uvolnit a trénovat.
Promiň, ztratila jsem se.
Máš tu nějakou hotovost na zaplacení?
Ještě jsme neskončili, ne?
- Jste citlivý? - Ano.
- Dobře. - Jsem začátečník.
Já to vydržím.
Tohle ale bude krása. Otevřeš srdce a...
Nebojím se toho. Uvidíme.
- Dám vám slabší dávku. - Dobře.
- Pro vás 150. - Fajn.
A podle toho, jak se budete cítit tak za půl hodinky,
se rozhodnete, jestli budete chtít ještě.
- To se mi zdá docela dost. - Je to dobrý.
Dobře.
Tohle je plná dávka a tamhle o trochu víc.
Fajn. Amor. Užijme si to.
- Hezkej trip. - Díky.
Masakr.
Jsi naštvaná? Dobře.
- Jdu si zaplavat. - Užij si to.
Díky.
Jedna.
Dvě, to je ono.
Tři.
Čtyři.
Pět.
NĚKDE
V POLSKU
Šest.
Sedm.
Osm, devět, deset!
Vzdávám se.
Cítím se úplně ztracená.
Jedu, z cesty!
Nevidíš, že jedu?
Ano, prosím.
- Můžu si to vyzkoušet? - Ano.
Chcípni!
- V tuhle chvíli tě nenávidím. - Já vím.
Cítím to.
- A vím, že ty nenávidíš mě. - Teď už ne.
Občas ano, ale ne teď.
Vím, že tě nenávidím. Nemůžu tě vystát. Mám vztek.
Žárlím. Přeju si, abys tady nebyla.
A nevím, jak to provést.
Jak najít společnou řeč a vzájemnou lásku.
Protože v tuhle chvíli jako bychom se nemohly vystát.
Byla bych ráda, kdybys mluvila za sebe.
Ne za nás obě, prostě řekni, co cítíš ty.
- Dobře, já už tě teď nemůžu vystát. - Děkuju.
A ráda bych našla společnou řeč, kterou bych vůči tobě akceptovala.
A nenacházím způsob, jak to provést.
V téhle chvíli...
k tobě já nenávist necítím. A je mi líto, že ty ano.
Taky jsem ten pocit zažila, takže ho znám.
Já se teď soustředím na sebelásku.
Nechci s tebou trávit čas, nechci být v tvé společnosti,
chci se starat jen o sebe. A mám potřebu se před tebou chránit.
Mám pro tebe pochopení.
Je mi líto, že tě nemám tak ráda jako Sebastian.
Takže pokud trpí Sebastian a ty si řekneš, že na to nestačíš,
nedokážeš mu pomoct, protože na první místo stavíš sebe?
- To je absurdní otázka. - Jak to?
- Protože jde o jiný vztah. - Fajn, ale odpověz.
- Dokážeš mu pomoct? - Nevím, uvidíme.
I když se musíš starat o sebe?
A Sebastian vypadá jako starej mnich.
- Je úplně na sračky. - Jo.
BERLÍN
Já to nezvládám, vždyť se na nás podívej.
S Camilou se nemůžeme bavit.
- To je potíž. - Myslel jsem, že to bude jinak.
- Nepřerušuj mě. - Dobře.
Chci ti jen říct, že to, jak se doma chovám,
moje nové vystupování, nová definice sebe sama, mé hranice,
připomíná dítě, které se učí chodit. To přiznávám.
Chci mít znovu své hnízdo,
kde můžu zase dobíjet baterky.
To jsou tvoje hranice.
Ale je to i moje ložnice, můj domov, můj život.
Zvykl sis na to, že se vždycky podvolím.
Nech mě domluvit!
Musím být štědrá a vždycky brát ohledy.
Jenže teď ohledy brát nemůžu.
Zkusme se na chvilku zastavit.
Připadá mi, že tohle nikam nevede.
Jak definujete svobodu a co potřebujete,
abyste se cítila svobodná?
Sebastian řekl, že dokáže milovat dva lidi najednou.
A já věřím, že to opravdu umí, mnohokrát to dokázal.
Ale naše kapacita není nekonečná.
Dva lidé, tyhle dvě velké lásky...
Já jsem láska jeho života, Camila je láska jeho života.
Já jsem žena jeho života, Camila je žena jeho života.
Chce s ní zůstat do konce života a se mnou taky.
To jasně sděluje a to chce.
Dělá možné i nemožné, aby to vyšlo a všechno bylo fajn.
Ale z toho, co jsem viděla a prožila,
to já nepovažuju za reálné.
Řekla bych, že je to až nelidské.
Není možné zavděčit se všem tak, aby byli všichni šťastní a spokojení.
Každý musí dělat kompromisy, já je rozhodně dělám.
Ale je to nesmírně vysoká cena.
Pustili jsme se do postupného otevírání vztahu
a odvedli jsme neuvěřitelný kus práce.
Ten způsob života jsme přijali.
Nejde o návrat k monogamii, to vůbec.
Usilovali jsme o svobodu.
A já se teď svobodná zkrátka necítím.
Sebastiane,
ty jseš tak arogantní hňup!
Sakra, já žárlím.
Je pitomost nebýt schopen si připustit, že žárlíš.
Taky jsem tvrdil, že nemám strach. Taková hovadina.
Člověk v sobě má obrovskou škálu emocí
a je naprostá debilita pokoušet se je potlačovat.
Podstatné je, jak se s nimi vypořádáme.
Pohybovala jsem se v naprosté tmě, ve zcela neznámých vodách.
Vůbec jsem nevěděla, kam se pohnout nebo s kým mluvit.
Spoléhala jsem na to,
věřila jsem...
a zároveň jsem podvědomě věděla,
že nakonec jde o svobodu, kterou mám já.
Ne o tu, kterou dám jemu.
Taková příjemná noc u krbu by nebyla špatná.
To teda.
Tví rodiče by nás mohli naučit pasiáns.
Cože to?
- Tu karetní hru pro dva. - Tu, co pořád hrají?
Sedíte naproti sobě a vykládáte karty, dokud to jde.
Cítím, jak mě to táhne. Chci se cítit staře.
Na všechno zapomenout.
To je najednou poezie.
Běžím k tobě
uprostřed noci.
Tak smutně.
A ty se vyzbrojuješ.
Vyzbrojuješ se.
Chceš se mnou bojovat.
Proč mě
vyzýváš na souboj?
Možná to slunce zase vyjde.
Proč mě...
Koukni.
... vyzýváš na souboj?
Nádhera.
"Jak to, že jsi tak bledá?" ptáš se.
"Jak to, že člověk v dešti zmokne?" odpovídám.
Jak to, že o tom nic nevíš, ale všechno vidíš?
VĚŘ MI
Proč mě
vyzýváš na souboj?
Režisérka a protagonisté se znají řadu let a díky tomu
dokázala zachytit autentické střípky jejich života.
Proč mě
vyzýváš na souboj?
České titulky Klára Míčková Iyuno 2025