Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Natočeno v letech 2018-2023
Pardon!
Promiňte!
Můžu si tě vyfotit?
Díky!
- Ahoj! Můžu si tě vyfotit? - Jasně.
- Před tou bílou zdí? - Klidně.
- Jak se jmenuješ? - True.
- A ty? - Marie.
Těší mě.
Počkej, ještě jednu.
Líbí se mi tvoje barvy!
Vydrž.
Díky!
- Ahoj. - Ahoj.
Promiň, jdu ven.
Dobré odpoledne,
dnes si budeme povídat o portrétování.
Nebudu vám vykládat o dějinách portrétování,
nenabídnu vám přehled chronologického vývoje.
Budu mluvit o širším významu portrétování.
Co je to portrét? Na to lze odpovědět snadno.
Vyfotím vás,
a když řeknu, že to jste vy,
portrét je na světě.
Portrét musí mít jméno. To je celé.
Proč je jméno tak důležité?
Jste tím, kým jste.
Namaluju vás a řeknu, že to jste vy.
Je to váš portrét.
Záleží na vás.
Je to ale složitější, portrét slouží k vyjádření určitých hodnot.
To je častá funkce umění.
Hodnota této podobizny spočívá v tom, že tu tento člověk zůstane navěky.
Byl vytesán z tvrdého kamene.
Až do 20. nebo 21. století vznikaly zejména portréty významných osobností.
Nemám ten termín rád. Jako by někdo znamenal víc než druzí!
Ale vlastně to tak bylo.
Mně všichni ti králové a královny
a bílí muži, kterým jako by vycházelo z hlavy světlo,
připadají nudní.
Ukažte mi něco, co mě donutí přemýšlet a něco cítit.
SVĚT MEZI NÁMI
Tento vlak jede ve směru Manhattan.
Příští stanice: Essex Street.
Dávej pozor!
Dveře se zavírají.
Hotovo?
To není vtipný!
Víš, co se mi zdálo?
Pšt!
- Nemůžu najít jednu fotku. - Jakou?
Toho kluka ve fialovém obleku.
Je to důležitá fotka. Inspirovala mě k celé výstavě.
No jo...
Mohl by ses podívat, jestli je to okénko číslo čtrnáct?
Thomasi, nenapadlo mě,
...že se budeš před kamerou takhle předvádět.
To jsem si měl stoupnout sem?
Sakra, ta fólie mu chutná!
- Vidíš to? - No jo, chutná mu.
Vidíš to?
Jako by nestačilo, že jsou všude jeho chlupy.
Byl bych ti poradil,
jak ty negativy ochránit před kocourem i před prachem,
ale myslel jsem, že víš, co děláš.
Když to zůstane venku, tak ty negativy rozkouše.
No právě.
Jasně, že je rozkouše.
Když jsem říkal, že vás má portrét vystihnout,
myslel jsem tím, že má ukázat vaši podstatu,
nejen vaši fyzickou podobu, ale i to, jací jste.
Tehdy je portrétování zajímavé. Když nabízí něco navíc.
Ten zadek se mi zdá přepálený.
A fotka napravo je tmavší než ta nalevo.
Myslím, že má pravdu.
Tady to chce trochu zesvětlit. Tak jsi to myslela?
A tady trochu ztmavit.
Nebo aspoň odstranit žlutou, aby ta vana...
Tady je víc domodra, že?
Nemůžu se dočkat, až budeš mít asistenta.
Já už asistenta mám.
Toho nejlepšího!
Nemůžu se dočkat, až budeš mít někoho, kdo ví, co dělá.
Já se nemůžu dočkat, až ti za to budu schopná platit.
Jasně.
Sundej mi ten prstýnek, ať si ho neumažu krémem na ruce.
- Bože, Ježíšek přináší dary! - Dělej!
Klid, už to skoro mám.
Vidíš?
Vždyť mám dvě ruce!
Takhle to dopadá, když se přejíš jako včera při obědě.
Náš vztah funguje jen díky tomu, že Thomas je nejstarší ze tří dětí.
Určitě sourozence strašlivě trápil.
A já jsem zase nejmladší ze tří dětí a celé dětství mě trápily moje sestry.
Takže jsem na to zvyklá a užívám si to.
Jaký je rozdíl mezi předmluvou a esejí?
To je dobrá otázka.
Je tady!
Sleduju vaši práci celá léta.
- Odkud jste? - Z Filipín.
Mám samostatnou výstavu v Českém centru na Upper East Side.
Vystavuju tam portréty.
Vypadá to skvěle.
Těsně se to vejde.
Co ty na to?
Spokojená?
Uvidím, až to bude všechno pověšené.
- Nebyly by lepší vysoké boty? - Myslím, že ano.
Měly by k tomu být kalhoty.
Až budu objímat lidi, nebude mi vidět zadek?
Je to v pohodě.
Potřebuju něco na vernisáž své první samostatné výstavy.
Můžu si to obléknout jako šaty?
Nevypadá to, že jsem si zapomněla kalhoty?
Co je to za bušení?
Asi pracuje na soše inspirované pervitinem.
Zeptám se jí, jestli s tebou chce mluvit.
Jasně.
Potkala jsi ji osobně, nenech se rozhodit.
Zvládneš to. Znáš ji, což je výhoda.
Já vím.
Bylo pro mě důležité,
že jsem díky fotografii navázala kontakt s lidmi.
Byl to důvod,
ale také příležitost k setkávání.
Při fotografování jsem s lidmi mluvila a mohla se s nimi spřátelit.
Najednou jsem se v New Yorku cítila jako doma.
Vystavuju portréty asi 180 lidí, celkem je to přes 200 fotek.
V černé by to vypadalo líp.
Předěly by nebyly tak vidět.
Příště.
Jestli budeme mít peníze.
Dlouho jsem tu žila ilegálně, což nebylo snadné.
Hlídala jsem děti spolu s ženskými z utlačovaných menšin.
To bylo všechno.
Na nic lepšího jsem se nezmohla,
nemohla jsem si vybírat, co budu dělat,
protože jsem neměla doklady.
Ty portréty odrážejí i to, kým jsem já sama,
společně vytvářejí jakýsi můj autoportrét.
Je to moje vize Ameriky, vize holky z východní Evropy.
Taková Amerika je mi blízká a mám ji ráda.
Nechcete mluvit s kurátorem?
Co myslíte?
Dobře.
Tak co, Thomasi? Co mám příště zlepšit?
- Použil bych slovo "vykořenění". - Dobře.
Ale jinak to byl skvělý rozhovor.
Ty vole!
Některé otázky byly záludné,
třeba: "Co chcete jako umělkyně sdělit světu?"
A já na to: "Ehm... nevím..."
Prostě chci dělat umění. Jestli něco sděluju, to ať posoudí jiní.
Jasně.
Odpovídala jsi opravdově a upřímně, bylas skvělá.
Bylo to dobré.
Nemůžu se na ty fotky vynadívat, jsou něčím výjimečné.
Nevím, jak to popsat, a tak radši poděkuju Marii,
protože to je její výstava. Těší mě, že jsem se na ní podílel.
Chci poděkovat Thomasovi,
že kurátorsky připravil tak krásnou výstavu,
a všem lidem, kteří mi dovolili, abych je fotila.
Vážím si toho, že jste tady a že jste moji přátelé,
to je pro mě nejdůležitější.
Už z toho ztrácím hlas a co nevidět se rozbrečím.
Moje první samostatná výstava! Nikdy jsem žádnou neměla.
- Zasloužíš si ji. - Měla jsem strach.
Je tu bývalý ministr zahraničí
se ženou a s českým konzulem.
Ptali se mě na kurátora. Prý slyšeli, že je tu s manželkou!
A já na to: "To je sestra!" Nikomu neříkáme, že jsme se vzali.
Nejspíš si myslel, že ta manželka jsi ty. Nebo ty.
- Můžeš se za ni pro dnešek vydávat. - Ale je to vtipné!
Vypadá to parádně.
Vážně, je to bomba.
Velmi expresivní.
Nutí mě to přemýšlet, co se v tom okamžiku dělo.
- Parádní výstava. - Děkuju!
Jako by se mi někdo díval až do hloubi duše.
Je fajn, že se nebojíš očního kontaktu.
Některým lidem přímý pohled vadí.
Já bych chtěl zažívat víc takových kontaktů v běžném životě.
Ano, oční kontakt lidi sbližuje.
Ryan McGinley je ze všech mužů fotografů nejlepší, ale i on...
Kéž by se sem přišel podívat!
Ale ty jsi podle mě ještě lepší. V těch očích je všechno.
Ať se jdou chlapi bodnout. Všichni objektivizujou, ty to neděláš.
Když na mě namíří objektiv, nikdy nevím, jak se tvářit.
- Ani já ne. - Kdybys nepovídala!
Život je super!
Jednou jsem měl přednášku v Metropolitním muzeu.
Stál jsem před Gauguinovým obrazem a ona se před něj také postavila.
Tak jsem ji pozdravil.
Jak se máte? Rád vás vidím!
- Jak se máte, pane profesore? - Vypadáte spokojeně, to je prima.
Tak jdeme na to?
Posledně jsme se věnovali portrétování
a dnes se pokusíme propojit portrét s autoportrétem.
Já portréty miluju.
Rád se dívám na lidi,
a když se podívám na portrét, něco se o portrétovaném dozvím.
O co tu usiloval Whistler? Je to hrabě Montesquieu, francouzský aristokrat...
Radši by byl někde jinde. Tohle je pod jeho úroveň.
Obraz se jmenuje Aranžmá v černé a zlaté .
Ale vidíte někde zlatou?
Na obraze zlatá není. Ale zlatý je rám.
Rembrandt dává hodnotu malbě a sám sobě.
Whistler tuto hodnotu zlatem rámuje.
Zobrazen v kouřovém oparu a s lehkostí, takový byl Montesquieu.
Máte nějaké otázky?
Yuri? Ben?
Zajímá mě to světlo.
Jak se rozhodoval, kam ho v obraze umístit?
A jak to dokázal na tom, co vypadá jako pytel na odpadky,
ale předpokládám, že je to nějaký plášť.
Velmi drahý pytel na odpadky!
Je to pláštík z činčily, drahá kožešina.
Osvícenská tradice pracuje se světlem tak,
že nasvěcuje hlavu,
obvykle hlavu bílého muže.
Aby bylo vidět, že přemýšlí, že je bystrý a inteligentní...
To je dobrá otázka. Nevím, jestli ji umím zodpovědět.
V České republice jsem nikdy nefotila. Nebo jen málo.
Když dokončíte školu, nejste připravení na skutečný svět.
Už vůbec ne, když jste studovali malbu.
Pracovala jsem v baru
a nevěděla, co se sebou,
tak jsem si řekla, že pojedu do USA a budu dělat au-pair.
Svému tehdejšímu příteli jsem řekla, že tam zůstanu půl roku,
něco si vydělám, pak se vrátím domů a vezmeme se.
Jenže jsem se už nevrátila.
Slyšíme se?
Do háje.
- Dobrý den. - Dobrej.
Nevím, jak se pozná talent.
Existuje přirozený talent? To je spíš jen mýtus.
Je za tím mnohem víc, kdo může říct, co je skutečný talent?
A jak ho můžu hodnotit?
Když se něco pojmenuje, nejspíš to ztratí kouzlo.
Tady ho máme.
1658.
Kdo z vás někdy slyšel o Rembrandtovi?
Všichni, samozřejmě.
Tamhle je Hans Holbein. Kdo z vás někdy slyšel o něm?
Nikdo, viďte?
To vám leccos napoví.
U Rembrandta najdete hloubku a tíhu.
Pracoval s tvarem pyramidy. Zlato je součástí obrazu.
Barvu nanášel hrubě, cíleně.
Vidíte jeho tahy štětcem, hrubě nanášené zlato.
Namaloval víc než 40 autoportrétů.
Tady ho máme.
Dva roky poté, co mu zabavili dům
a veškerý majetek.
Po bankrotu v roce 1656.
Ale nenamaluje se jako žebrák.
Zpodobní se oblečený jako pán. Šaty dělají člověka.
Šaty mu slouží jako maska pro okolní svět.
I vy do jisté míry určujete, kým jste, jak chcete být viděni.
Děláte to každý den prostřednictvím oblečení.
Obléknete se v nějakém stylu,
jdete ven a nějak se prezentujete.
Já si dnes vzal kravatu.
Nemám na sobě to, co nosím na spaní.
Vstal jsem a oblékl se.
Tak, abych to byl já. Prezentuju se takový, jaký jsem.
Rembrandt coby umělec, který maluje autoportréty,
se může prezentovat různě.
Šaty vždy svým způsobem dělají člověka.
Jsou součástí image.
Vidíte ten rozdíl mezi Whistlerem a Rembrandtem?
Cítíte ten rozdíl v tíze?
Chápete ten rozdíl mezi tím,
co je pomíjivé a co přetrvá?
Dobrá práce!
- Jak se jmenujete? - Mark.
A odkud jste?
Máte výstavu v Českém centru, viďte?
Jak to víte? To je úlet!
Dobrá tvorba přitahuje pozornost.
Páni, to je hezký, udělal jste mi radost!
Čekal bych, že to slýcháte co chvíli.
- Thomasi! - Moment.
Přišel mi důležitý dopis.
Ano, líbí se mi to. Rád s vámi pracuju.
Spojené státy americké, pracovní povolení.
Tomanová Marie.
Je tady moje fotka vedle sochy Svobody, je to vidět?
Teď můžu začít dělat super věci.
Chraňte doklad před ztrátou... jasně.
- Máš z toho radost? - Mám hlad.
Takže se teď považuješ za mladou Američanku?
Tak trochu. Oficiálně ještě Američanka nejsem.
Ale doufám, že se jí stanu, a myslím, že budu hrdá Američanka.
Já Marii obdivuju.
Přišla sem z malé farmy v České republice.
Mně stačilo přejet most z New Jersey.
Myslím, že za jejím úspěchem je
velká dávka kuráže a houževnatosti.
Věřím ve všechen ten shon a činorodost New Yorku.
Opravdu to funguje a to se mi líbí.
Lidi tu mají pět zaměstnání, aby mohli dělat to, co milují.
Jde o to vydržet a...
...vydržet plavat.
V New Yorku se buď naučíš plavat, nebo jdeš ke dnu.
A kdo se umí otáčet, plave a svůj sen si splní.
Navíc si myslím, že potřebujeme víc žen fotografek.
Když začínaly Sandy Kim, Petra Collins,
Rochelle Brock nebo Sabrina Santiago, podpořil jsem je jako teď Marii.
- Protože je to potřeba. - To je fantastické, Ryane.
Je skvělé, co děláš.
Moc se mi líbí tvá tvorba, nemohla jsem uvěřit,
že ses přišel podívat na mou výstavu, a když jsme tam spolu seděli,
byl to pro mě formativní zážitek.
To, co děláš pro mladé a jaký jsi člověk, je tak inspirující,
je to pro mě víc než tvoje tvorba.
A věř mi, že tvou tvorbu miluju.
Díky.
Myslím, že jsme zvládli probrat spoustu věcí.
Nebylo to divný, co jsem řekla nakonec?
Všichni po tom tak ztichli.
Jen jsem chtěla říct, jak je skvělej.
- Víc než jeho tvorba? - Bylo to ode mě hloupý?
To ne, ale říct, že je to víc než jeho dílo...
- Tak jsem to nemyslela. - Já vím.
- Vědí, že jsem to tak nemyslela. - Snad ano.
Jeho tvorba je úžasná. To přece vědí všichni.
- Vážně všichni ztichli? - Jo.
Nech toho! Řekla jsem ještě nějakou jinou hloupost?
- Ne, bylas skvělá. - Byla jsem hrozně nervózní.
Bylo to moc fajn. A on o tobě mluvil moc hezky.
- To jo, je moc milej. - "Je to víc než tvoje tvorba."
Já to tak nemyslela! Vyznělo to tak?
Řekla jsem, že je to víc než jeho tvorba,
ale tak jsem to nemyslela.
Víš, jak se říká "domů se vrátit nemůžeš"?
Ale neznělo to divně. Nebo jo?
Když žiješ někde moc dlouho, domů se už vrátit nemůžeš.
Mám asi 40 kinofilmů.
Jestli tam budeme 21 dní, vychází to na dva filmy denně.
Jeden černobílý, jeden barevný.
Dobře.
Nikey, Martensky, Conversky.
Sluneční brýle, pásek, ledvinka...
Hele, budu mít samostatnou výstavu v Berlíně.
Dobrý, ne?
Ano, výtečné, fantastické!
Možná mě tam ani nepustí.
Nesmíme být nepříjemní.
Musíme se ovládat a chovat se slušně, jinak můžou moji žádost zaříznout.
Nechápu, proč pracuješ s dokumentaristou,
co nemá ani pořádnou výbavu. Točí to na iPhone!
- Hele, Thomas Street. - Můžeme jít?
Je to tvoje ulice. Doufám, že Marie Street je hned vedle.
Drž nám palce!
Máme to.
Máme to!
- Pojďme odsud. - Nebylo to snadné.
- Nemůžu uvěřit, že nám to dali. - Myslel jsem, že to nedostane.
Rozbrečela jsem se, ona se vrátila
a prostě se rozhodla, že mi vyhoví.
Dala nám to.
Mám cestovní průkaz platný na jeden rok.
Nemůžu tomu uvěřit.
Placáka, dej mi placáka!
Teď mě bude honit.
A teď ještě víc.
Na cestu domů jsem dostala nový foťák.
Díky, je to od tebe milý.
- Má to funkci 'datum ve fotce'? - Jo. -Bezva.
Trik jak z Jamese Bonda.
- Můžeš nastavit datum, ne? - Už se stalo.
Co je WNT?
Zmáčkni to.
Aha, zoom.
Uvidíme, co to udělá.
Pěkně pomalej blesk.
Úplně jsem cítila na tváři teplo.
Co mám vyfotit na 36 okének?
Thomasi, podívej se na mě.
Jedeme do Česka.
Jedeme do Česka!
New York, přílet 8:16.
Druhý řádek seshora.
Ještě tu nejsou.
Vidíš, jaký má luxusní foťák?
Jo, závidím!
Je to...? Ne, toho neznám.
Kočka se schovala.
Tohle je můj pokoj, Thomasi.
Nebylas tu osm let.
Byla jsem dost mizerná malířka.
- Podívej na tenhle! - Já vím.
Co to je?
To je na koně.
- Asi mi to nepůjde. - Zkus to.
Myslím, že Willi je mnohem zajímavější než Marie.
A teď takhle!
Bože, nebyla jsem tu osm let.
Nakonec to bylo fajn, jen ze začátku to bylo trochu zvláštní.
Těžko říct proč.
Bože, tady je ticho.
To mi právě vadí. Nemám ráda ticho.
Tudy jsem často chodívala.
Ale teď je mi to tu cizí.
Z minulosti se někdy vysvlíkáme jako z kůže.
Co bylo, to bylo.
Možná je normální, odstěhovat se jinam a založit nový domov,
možná je to tak v pořádku.
A kdybys neodešla?
Nevím. Je v tom nějaký rozdíl?
Možná ne.
Ale prosím tě!
Když se v lese skácí strom a nikdo tam není, nebylo to slyšet?
To si piš, že bylo!
- Existuje Bůh? Samozřejmě, že ano. - Vážně?
Mluvíme o něm. Lidé věří, že existuje.
To neznamená, že skutečně existuje,
stačí, že existuje jako slovo, jako koncept.
Nemusí mít materiální tvar nebo formu, aby existoval.
Existuje jako myšlenka.
To je bez diskuze.
Je rozdíl, když opustíš domov a odjedeš jinam?
Je. V čem? To nevím.
Tuhle košili jsem nosila pořád.
- Ukaž. - Má zvláštní rukávy.
- To je hnus. - No jo. Taky je obnošený.
Ale připadalo mi super.
Musíš si rozmyslet, co si chceš nechat.
Co třeba tohle a ty džíny?
Vezmi si tu Puma mikinu. Takhle si představuju východní Evropu.
- A bokovky? - Jo, to je ono!
Tomanová je zpátky v Mikulově.
Hnusný, co?
Než něco vyhodíš, rozmysli si, co v tobě rezonuje.
Co pro tebe bylo tehdy charakteristické.
Ráda vyčnívám z řady.
Transformace dokončena!
Tenhle záběr jsem fotila opakovaně.
Jen s jiným klukem v posteli.
- Ježíši! To je fakt. - Mám ti ukázat penis?
To je strašný!
Na téhle posteli mám vyfoceno tolik nahých kluků!
To je pravda. Proto se mi v ní tak dobře spí.
- Vypadá to jako tenkrát. - Takovou moc má oblečení.
Tohle je svetr po tátovi! Pořád jsem ho nosila.
Jediný, který mi po něm zbyl.
Myslela jsem, že byl větší, jak se do něho mohl vejít?
- Minulost nevypadá úchvatně. - Ne? -Ne.
Divné, co?
- Je jiná, než jak si ji pamatuju. - A jak si ji pamatuješ?
V mých vzpomínkách je všechno krásné, roztomilé
a úžasné.
Přitom je to jen spousta krámů.
Nevím, co jsem. Asi potřebuju pár dní,
abych zpracovala, co si myslím a cítím.
- Chceš odjet? - Ne.
- Nelíbí se mi, jaká jsem tehdy byla. - Vážně? Proč ne?
Byla jsem zmatená, hloupá, nevěděla jsem, co dělám.
Jsem ráda, že žijeme v New Yorku.
- Je ti jasný, jaký chvat se nabízí? - Jaký?
- Mám se usmát? - Díky.
Kdybys tu zůstal, nemusel bys nic dělat.
- Musím ti něco říct. - Mohl bys jen pařit.
Zamítli mi ten článek, takže jsem pod tlakem.
Musím to předělat do 25. ledna.
Jsem z toho ve stresu.
Nevím, jestli jsou tyhle obtíže podmínkou osobního růstu.
Víš, co tím myslím?
Nemusí to být těžké.
Aspoň ne tolik.
Umělcům se říká, že musí pro umění trpět a být chudí.
Picasso netrpěl
a myslím, že Matisse taky ne.
Utrpení je spojené s určitou generací umělců.
S romantismem, kdy musíš romanticky trpět. Ale proč?
Proč je nutné trpět, aby vzniklo něco dobrého?
Něco jiného je tvrdá práce,
které se musíš věnovat a oddat se jí, bez toho to asi nejde.
Jestli takhle vypadá utrpení, pak skutečně musíš trpět.
Ale jestli tě práce baví, je to opravdu utrpení?
A pokud tě práce nebaví, proč ji děláš?
U Marie mám často pocit,
že větší hodnotu než fotografie pro ni mají...
...okamžiky, kdy je pořizuje.
Třeba to vyjde.
Myslím, že fotografie je jen stopa po tom, co dělá.
Ve skutečnosti jde hlavně o okamžik, v němž danou fotografii pořídila.
- Máš hlad? - Nevím, co to tady máš?
- Udělala jsem ti salát. - Cože?
Ještě nemá hlad. Vidíš, co dělá?
- Jídlo je na stole. - Já vím.
Ty máš mlčet. Jsi dokumentarista.
Je fajn být zase doma.
Vyfotím si vás. Mohli byste jít na chvíli k sobě?
Paráda.
Ještě jednu!
Vydržte!
Díky!
- Jste tady na Fashion Weeku? - Jo.
- Můžu si vás vyfotit? - Jasně.
Na konci března mi vyjde kniha.
Díky.
Brzy mi vyjde kniha fotografií, mám vás tam obě.
Je to moje první knížka, pěkně jsem si na ní mákla.
V pondělí musím všechno odevzdat, takže mám co dělat.
- Kolik má ta kniha stránek? - 144.
- A kdy jde do tisku? - Příští týden.
- Super outfit! - Díky.
- Ještě něco? - Ne, to je všechno.
Mám říct, že pracuju na své knize, jak jsi mi doporučil?
Teď jsem ti to říkal.
Ale nechceš mít na kameře, že ti říkám, co máš dělat.
Proč ne? Vždycky s tebou všechno probírám, netajím se tím.
"Ahoj, Ryane, doufám, že ses měl na venkově dobře,
pracuju na své knize a chci se zeptat, jestli bys...
...k tomu něco nenapsal."
A pak něco jako:
"Moc by to pro mě znamenalo, ale je mi jasné, že toho máš hodně."
"Byla by to pro mě pocta."
Co mám dát na konec?
Nevím, emoji srdce nebo tak něco?
Ty jeden!
Stiskni "odeslat".
Hotovo.
Vysílám pozitivní energii do vesmíru.
Uvidíme, šéfe.
Díky.
Až budeme dělat konečný výběr, tyhle dvě fotky jdou k sobě.
Vedle sebe jsou zajímavější.
Když se nám nějaká fotka nelíbí,
nemusíme ji za každou cenu párovat.
Víš, jak to myslím?
Tahle fotka mi vadí.
Tahle taky.
Tahle se mi nikdy moc nelíbila.
- Tahle se mi líbí víc. Tobě? - Ukaž mi je obě.
Fajn, dej ji na tamtu hromádku.
Má to být 60 fotek, které máš nejradši.
Hledáš 60 nejlepších fotek.
60 nejlepších fotek.
Tyhle ano, tyhle možná.
Tyhle jsou zatím ve hře.
Tyhle jsou ze hry.
Tyhle jsme ještě úplně nevyřadili, tyhle ano.
- Ty jsi ale lenoch. - Jsem unavená.
- Tak jo, jdeme! - Protože má někdo přijít?
Přijde si sem zasouložit můj kamarád.
Thomas mu prokazuje velkou službu.
Půjčuje mu náš byt na sex.
Úlet...
- Napsal mi Ryan. - Fakt?
Ty jo, je to dlouhý.
"Marie má skvělou energii a velké oči otevřené dokořán.
Mám ji rád, protože má vřelé srdce a je plná elánu.
To obvykle patří k nejdůležitějším vlastnostem úspěšného fotografa.
Lidé jí chtějí stát modelem, protože ji milují.
Být Češkou je něco jako její supersíla.
Myslím, že její modelové jsou radši, když je fotí cizinec.
Někdo, kdo jim nepřipomíná nikoho, koho znají, koho už někdy potkali.
V Mariině světě mohou lidé prostě být.
Přál bych si, aby mladí v celé Americe vypadali
jako na jejích fotkách z centra New Yorku: rozmanitě a inkluzivně."
Páni.
Co ty na to?
- Co si o tom myslíš? - Musím to říkat?
Pěkné, skvělé, úžasné. Měla bys mít radost.
Chápeš...
Řekni mu to. Napiš mu, že je to od něho hezké a tak dále.
Chápeš, že chlap, kterého obdivuju nejvíc...
Hned po Thomasovi...
Promiň!
Klid, Ryan je gay. Chlap, kterého obdivuju nejvíc ze všech,
když nepočítám Thomase,
o mně napsal tak dlouhý text, takže na mě musel myslet?
Ty jo, to je tak milý.
Na škole se mi to nestalo.
Možná s jinými profesory, ale tohle je jiný druh pomoci...
To se jen tak nevidí.
Víš, jak by byl svět krásný?
Bylo by to super. Kdyby si lidé navzájem pomáhali.
V knize je 66 fotek.
Kate a Odie jsou až na poslední straně. To se mi zdálo hloupý.
A hned potom se ta fotka opakuje, protože je na obálce.
Tobě to nevadilo?
Co když Kate a Odie nebudou uvnitř?
Nebo aspoň ne úplně na konci.
Thomasi, můžeš koupit toaletní papír?
Ne.
Myslel jsem, že jsi ho chtěla ukrást v práci.
Sakra! Zapomněla jsem na mlíko.
Co ty na to?
Chtělo to mnohem pevnější krabice.
Tyhle nejsou dělané na 25 kilo knih.
Nedali tam bublinkovou fólii.
- Víš, co tam je? Kdo to balil! - Co?
Kus papíru.
Tak se na to mrkneme.
Tohle David prodávat nebude.
- Myslíš? - Tím jsem si jistý.
Rohy knih jsou choulostivé.
Tady je to poškozené, tady taky.
A nejspíš i tady.
Poškozenou knihu si nikdo nekoupí. Něco takového neprodáme!
Tak to prostě je.
Tahle vypadá dobře. Kromě toho rohu.
Jo, je to nádhera.
Jednu pošleme tvojí mámě a jednu mojí.
- Co je tohle? - Nevím.
Vnitřní strana obálky je poškozená.
Tady je to taky.
Vypadá to, že na tom něco leželo.
Nejspíš to bude všude.
To snad ne.
Hurá, mám knihu...
Jinak to vypadá skvěle.
Vypadá to fantasticky.
Ta kniha sama o sobě je krásná.
Tady to není vycentrované.
Je to náš největší projekt za posledních šest měsíců.
Za sedm.
Nemám čas ani peníze odletět do Čech a dohlížet
na tisk a vazbu, aby se to neopakovalo,
a vrátit se zpátky i s knihou ještě před křtem.
Tak to je.
Můžu se tě zeptat, co si o tom myslíš?
- Chceš to nechat vytisknout znovu? - Co si o tom myslíš?
Jaký z toho máš pocit?
Je to jedna z hlavních dvojstran.
A každá třetí je taková.
Říkám to moc natvrdo?
Vynaložili jsme spoustu času a úsilí, abychom měli kvalitní výrobek.
Jako bych si koupil auto
s proříznutým sedadlem a promáčknutým nárazníkem.
Jsem z toho zklamaný.
Co mám říkat?
Podívej se na to.
Tady je poškozený papír.
Ty vole, je to nařízlý!
Do prdele, řekni jim,
ať to okamžitě přetisknou a pošlou nám to.
- No nemám pravdu? - To asi nezvládnu.
Doufám, že se bude lidem líbit i tak.
18 dobrých.
To znamená, že nemáme dost knih na křest.
Ještěže jsme jich nenechali vytisknout tisíc.
- Nezastavuj se. - Musím si odpočinout.
Škoda, že nemáme výtah.
Bože, dochází nám místo.
No jo, kam je dát... Popadni tu pohovku!
Tohle vypadá dobře. Zabalili to mnohem líp.
Díky, že jste přišla.
"Steven" se píše takhle?
- Ano. - Nikdy si nejsem jistá.
- Díky, že jsi přišla! - Gratuluji, přinesla jsem ti kytku.
Pro Evelínu.
Je to fotografka z Kuby, poslala mě sem.
- Má ráda vaši tvorbu. - To je báječné!
- Jak se jmenujete? - Camilla. -Já jsem Marie.
Ráda vás poznávám.
Jste můj vzor, na tuhle knihu se těším už dlouho.
Ráda tě vidím, hned ti to podepíšu.
Taky jsi vydal knihu, to je bezva!
To je hezký!
- Ale tahle kniha není tvoje. - Na tom nezáleží.
Kde ti to tiskli? Odvedli skvělou práci.
- Děkuju. - I ten papír je super.
Stojí před vámi deset děcek
a chcete zjistit, kdo z nich je nejlepší běžec.
Je to ten, který v danou chvíli běží nejrychleji?
Nebo ten, který má v sobě něco navíc? Něco jako výdrž?
Když se ptali Britney Spears, jak dosáhla úspěchu, řekla:
"Na rozdíl od ostatních jsem to nikdy nevzdala."
Možná, že v tom spočívá talent: nevzdávat to.
Píšu si: Balenciagu nemíchat s jinými značkami.
Finální barevnou korekci si uděláte sami?
Nepůjde to z naší kapsy.
10 tisíc dolarů!
To jsou malé peníze? Že prý mají nulový rozpočet.
10 tisíc musí pokrýt můj honorář
a výrobní náklady jako nákup a vyvolání filmu.
Takže zbyde něco i pro mě.
- To je Balenciaga? - Ano.
- Co je tohle? - Zkus si to.
Obuj si boty od Gucciho.
Dobrý, ne? Možná to neoblékne, ale můžeme to zkusit.
- Proč by to neoblékla? - Nevím, viděla jsem ji jen jednou!
- Není to divný? - Vypadá to dobře.
Skoro všechno je Gucci, zbytek Dolce.
Až bude Marie dělat něco příště,
odjedu na dovolenou a hned tak se nevrátím.
Funguje ten blesk?
Myslím, že je důležité dělat věci co možná nejlépe.
Ale nikdy to nebude dokonalé.
Dokonalosti nikdy nedosáhnete.
Máte omezený čas i peníze a jsou tu i další omezení.
Možná i emocionální, kdo ví?
- Napíšu ti. - Díky!
Jsem vyřízená. Už jsem stará.
Venku je snad dvaatřicet.
Nafotila jsem 12 rolí. To je hodně.
Při téhle rychlosti bude stát vyvolání filmu nejmíň dva tisíce dolarů.
Nemusíme to dělat teď.
Dokud mám energii, budeme dělat výběry každý večer.
Já nemám energii, budu se jen mlčky dívat.
Super.
- Tahle se mi líbí. - Nejsou tam vidět značky!
- Koho to zajímá? -Je to zajímá. - Vím, ale ukazuje to dost.
Neukazuje. Musí být vidět Gucci.
Je to skvělý záběr.
- Měl by být v ukázkovém výběru. - Jen ti říkám, jak to je, nic víc.
- Tohle je paráda, viď? - Vypadá to jako od Ryana, co?
Je v tom všechno. Je to skoro jako kapka slunce.
Víš, co myslím? Jako když z kapky vybíhají duhové paprsky.
Jako by padal do nebe.
Vypadá jako ukřižovaný.
Děkuju ti za pomoc. Bez tebe bych to nikdy nezvládla.
Je to nářez.
Čeká nás ještě deset focení.
Máš čas, viď? Beztak nemáš co na práci.
Co jiného bys dělal? Vlastní kariéru...?
Mám nafocený další film.
Jsem unavená.
Myslíš, že za dva týdny to bude jiné?
Dáš dalších sto dolarů jen za taxíky.
Jela jsem metrem.
Oblékl bych jí ten druhý smoking.
Ty šaty bych z ní sundal, jakmile bylo jasné, že to nevypadá dobře.
Těchhle věcí si musíš všímat.
Odie nevypadá dobře a není to zaostřené.
Ty fotky musí zapůsobit.
Někdy vidíte dvě fotky,
které vypadají podobně,
ale jedna z nich je zjevně lepší.
Někdy vidíte dvě fotky a nevíte, jestli je jedna z nich lepší.
- Krásná fotka. Nádherná. - Ukaž.
Někdy se ptáte, jestli na tom záleží.
Vážně je jedna lepší než druhá?
Vážně na tom záleží?
U obrazů se to nestává.
Často záleží na kontextu.
Když dáte fotku do módního časopisu, je to módní fotografie.
Když ji vystavíte v MoMA, tak už není.
V tom to asi vězí. Fotka je tím, za co ji vydáváte.
Pohybovat se mezi těmito dvěma světy je těžké,
zvláště u mladé fotografky jako Marie.
A trik s budováním kariéry tkví v tom, že to zvládáte.
"Tomanová fotografuje své modely tak, jak by se oblékali, kdyby si mohli
dovolit nejdražší značky v kombinaci s vlastním oblečením.
Jako bych se dívala na filmovou verzi ztracených vzpomínek."
New York je místo, kde chcete prorazit.
Když se vám to povede tam, povede se vám to kdekoli jinde.
Jsme v novinách?
Jsme v New York Times , to nejsou jen tak ledajaké noviny.
Sny se plní, když jsi ochotná pracovat.
- Jsou tady lidi od Calvina Kleina. - Fajn.
- Chtějí se mnou fotit. - Fajn.
Calvin Klein, to bude pecka!
Gratuluju, viděla jsem, že o tobě psali v New York Times .
Zrovna pro ně něco fotím.
Páni, je to obrovský!
Myslím, že tohle je lepší velikost.
- Dobře se s tebou pracuje. - S tebou je to zábava.
Děláme to dobře.
Tyhle zlaté medaile jsem si pořídila sama pro sebe
jako odměnu za první dvě velké zakázky pro Instagram.
Jak dlouho bude trvat, než do sebe narazíme?
Nevím.
Umělec si dnes nevystačí s tvorbou nebo talentem.
Musí být také byznysmen a umět se prodat.
Musí zvládat PR. Je to náročné povolání.
Tvůrčí dráha je často obtížná,
protože neexistuje jasná cesta, která vám zaručí finanční úspěch.
- Jsem nervózní, Thomasi. - Já vím, zlato.
- Ale neděláš to prvně. - To není pravda.
Nafotila jsem řadu autoportrétů, ale byla jsem u toho sama.
Nepozorovalo mě dalších deset lidí.
Nikdy jsem nefotila příběh složený z 20 autoportrétů,
které musím nacvakat za jeden den.
- Něco ti řeknu. - A s týmem.
Zakázku pro Lampoon jsem fotila tři dny.
Když jsme byli na střeše, zvládla jsi to skvěle.
Jsi zvyklá fotit autoportréty, tohle není nic jiného.
Víš, co děláš.
Nenech se rozhodit.
A kdyby sis potřebovala promluvit, vždycky můžeme jít někam stranou.
Znám New York New York a tu novou knížku,
ale o čem je ta, co vyšla mezi nimi?
Moje úplně první kniha se jmenuje Young American ,
to je nejspíš ta, kterou neznáš.
Předmluvu k ní napsal Ryan McGinley.
Měla velký úspěch a rychle se vyprodala.
Dneska je to sběratelský kousek, protože vyšla v limitované edici.
- To je bezva. - Je to fajn.
Prodávala jsem ji za 40 dolarů a dnes je na eBay za 350.
To není špatný.
Škoda, že jsem si nenechala víc výtisků.
Takhle se mi to líbí.
Víte, proč umělci dělají autoportréty?
Proč tolik zájmu o sebe?
Hezké, to se mi líbí.
- Ještě z podhledu. - Musíme sebou hodit.
Autoportrét znamená otočit fotoaparát proti sobě, ne proti světu.
- Chceš film do dvou Contaxů, nebo stačí jeden? -Jeden.
Podstatou autoportrétu je odhalení nitra.
Autoportrét umělce je působivý,
protože umělec je sám o sobě zajímavá postava.
Nedávno jsem byla na focení
a myslela jsem, že jsem ztratila snubní prsten.
- Panebože! - Ale našla jsem ho.
Tohle uděláme.
Možná, že umělec doufá, že se díky autoportrétu pozná.
Proto nás to zajímá, chceme vidět, kým umělci jsou.
Jak zpodobnit člověka?
Portréty zachycují společenské postavení a moc.
Ale autoportrét je...
...úplně jiná disciplína.
Hýbat se teda umíš!
Mám vyvrtnutý kotník, neměl bych ani stát.
- Běž si lehnout. - Musím na všechno dohlížet.
- Zvládnu to. Vím, jak na to. - Vážně?
Máme odsud krásný výhled.
Je fajn, že sem jde tolik světa a že vidíme na nebe.
Ale staví tu další budovu, snad nám nebude bránit ve výhledu.
- Měl bys to mít takhle. - Ne.
- Počkej, chci to vyzkoušet. - Potom.
- Chci to vyzkoušet. - Ty toho nenecháš?
Všechno, co děláš, je teď zdokumentované.
Myslím, že ve vztahu je důležité umět s druhým vycházet.
- Prostě pohodovost. Existuje takové slovo? -A humor.
- Pohodovost? - Nevím.
Prostě člověk, s kterým je snadné vyjít.
Zdravím, Amadou. Tady profesor Beachdel.
Pamatujete si,
jak jsme si povídali o lineární perspektivě v renesanci?
Kolik fotek budete potřebovat? Dokážete to odhadnout?
Za půl hodiny odjíždím,
ale až se vrátím, můžu hned začít fotit.
Dobrý den, Yassin. Jak se máte?
Chcete si promluvit o té seminárce?
Co si myslíte vy? Jak byste ji zhodnotila?
Myslíte, že se vám povedla?
Já si to myslím taky.
Ale můžete udělat pár věcí, aby příště byla ještě lepší.
Tři, dva, jedna, teď!
Ksichty!
Řeknu ksichty a Thomas se usměje!
Podívej na to, panebože!
Takhle je to lepší.
Docela silnej papír, ale proč je to mokrý?
To je vývojka.
- Hodíme se k sobě. - Myslíš? -Jo.
Co je to domov?
Místo, kde se člověk narodil? Kde strávil nejvíc času?
Kde jsou jeho rodiče?
Kde má kořeny jeho rodina?
Co znamená domov?
S místem, odkud pocházíte, jste velmi silně spjatí.
To je lidská přirozenost.
Ale možná taky existuje důvod, proč jste z domova odešli.
To je z doby, kdy mi umřel táta.
Máma.
Ano!
Máma.
Myslím, že Marie svůj domov miluje.
Chce být doma.
Ale je to pro ni těžké.
Hezký, co?
- Co je ta věc vepředu? - Elektrárna.
Malá vada na kráse. Aspoň je to reálnější.
Moc hezký.
Takhle si představuju dokonalý západ slunce v L.A.
Nad oceánem.
Nikdy jsem neviděla zapadat slunce v L.A.
- Můžeme tam někdy jet? - Možná.
Podívej, už to končí. Páni, to byla rychlost.
SVĚT MEZI NÁMI
Námět, scénář, kamera, režie: Marie Dvořáková