Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Извинете!
Извинявам се!
Страшна навалица!
Може ли да те снимам?
Благодаря!
- Здравей! Дали ще може да те снимам? - Да.
Би ли застанала пред стената?
- Как се казваш? - Тру.
- Тру? - Да. Ами ти?
- Мари. - Приятно ми е!
Още една снимка, моля!
Носиш готини цветове.
Стой така.
Благодаря!
- Ехо! - Здрасти!
Извинете! Изнизвам се.
Е, добър ден на всички!
Днес ще говорим за портретното изображение.
Няма да ви чета лекция по история
на художествените течения или нещо подобно.
Ще засегна по-широкия смисъл на портрета.
Що е то портрет? Отговорът е лесен.
Снимам ви, измислям име на кадъра,
озаглавявам го еди-как си - и ето ви портрет.
Портретът трябва да отговаря на собственото си име. Това е.
Но защо? Защо името на портрета да е от значение?
Вие сте си вие. Рисувам ви и ви наричам по име.
Именно вие сте човекът от портрета и неговият акцент.
Портретът е далеч по-дълбинен, защото артикулира човешки ценности.
Изкуството става говорител на нашите виждания.
Тази статуя ни внушава, че този човек ще живее вечно.
Неслучайно е изработена от камък.
Докъм ХХ или ХХІ век
портрети се правят на важни личности.
Звучи ужасно. Не вярвам, че едни хора са по-важни от други.
Точно това е въпросът. Стига вече царе и царици!
Писна ми от бели мъже с лъчи, извиращи от главите им.
Писна ми от всичко това. Искам нещо, което ме кара да...
Мисля и чувствам.
СВЕТЪТ МЕЖДУ НАС
Метрото ще се движи до Манхатън.
Следваща спирка: "Улица "Есекс".
Върни се!
Моля, не стойте на вратите!
Готов ли си?
Да бе да! Стига!
Сетих се, че сънувах нещо.
- Осемнадесет. Търся една снимка. - Коя?
На момчето с лилавия костюм. Сещаш ли се?
Не знам къде е, но снимката определено си струва.
Тя ме вдъхнови за това наше събитие.
Ами...
Тук цари пълен безпорядък. Казвам ти!
Би ли проверил дали снимката с лилавия костюм е под номер 14?
Томас! Не очаквах, че ще започне да се лигави,
като знае, че го снимате.
По-добре така, отколкото да закрия камерата.
Не! Господинчото гризе лентите заради вкусната пластмаса.
- Виж само! Погледни! - Да, знам.
По дяволите! Сякаш не ми стигат котешките косми...
Знаеш ли какво?
Щях да ти кажа да скриеш негативите от котката и праха,
но мислех, че си се досетила.
Ако ги оставя така, котката ще ги изгризе.
Именно, да. Точно това ще стане.
Искаш ли нещо за хапване?
Зърнено десертче?
Осъзнаваш ли, че изперквам от вълнение!
Ще излезе документален филм, заснет от теб.
Яката работа!
Сънувах откриването на изложбата.
Бях с Томас в една огромна сграда на три етажа,
но освен мен имаше само петима души.
Много депресиращо. Дано сънят не се сбъдне.
По-рано споменах, че портретът трябва да прилича на вас.
Очаквате от него да отразява истинската ви същност.
Не просто външността, а характера ви.
Това му е интересното на портрета - в него се крие нещо повече.
Дупето е прекалено осветено.
Дясната снимка изглежда по-тъмна от лявата.
Мари е права. Дясната снимка има нужда от изсветляване.
Нали така? Лявата снимка трябва да се потъмни.
Ще тушираме жълтия цвят и ще коригираме зоната на ваната.
Ваната отдясно синее малко повечко, нали?
Нямам търпение да си назначиш асистент.
- Аз вече си имам. - Трябва ти кадърен човек.
- Ето го! - Мечтая си да наемеш човек,
- който знае какво прави. - А аз си мечтая
един ден да мога да ти плащам за помощта.
Моля ти се!
- Махни ми пръстена. - Божичко!
- Искам да си сложа крем. - Господи божичко, помогни ми!
- Хайде де! - Спокойно, ще стане.
Виждаш ли?
Включвам и другата ръка. Пръстите ти са преяли от вчера.
Ето защо нашата връзка се получава -
Томас е най-големият от трите деца в семейството.
Бас ловя, че е тормозел останалите хлапета като ненормален.
А аз съм най-малката от децата в моето семейство
и тормозът от сестрите ми не спираше.
Свикнала съм и ми е забавно.
Не е този ключ, приятели.
Добре... Това не е онова писмо. Не ми трябва.
Както и този плик. Пак нищо.
- Какво чакаш да дойде? - Писмо от Имиграционната служба.
И разрешение за пътуване,
за да мога след 7 години да отида у дома.
Каква е разликата между увод и есе?
Добър въпрос.
Красиво е, нали?
Заради тази красота дойдох в Ню Йорк.
Видях тази снимка в интернет и трябваше да се срещна с автора й.
- Ето го там. - Следя работата ти от години.
- Нямам думи! - Откъде си?
- От Филипините. - Яко!
Имам индивидуална изложба с портрети в Чешкия център.
Поканих го на изложбата ми и той обеща да дойде. Супер!
Моят идол ще разгледа снимките ми.
Изглежда добре. Ще ги подредим на разстояние от 0,4 мм.
Ето. Какво мислиш?
- Доволна ли си? - Искам да ги видя окачени.
- Ботушите по-добре ли ми стояха? - Да.
Трябват ми панталонки.
Като се наклоня за прегръдка, вижда ли ми се дупето?
- Добре си. - Търся си тоалет
за откриването на изложбата ми.
Става ли за рокля? Приличам ли на човек без гащи?
Роб ще издялка някаква чудесия.
Скулптура, вдъхновена от метамфетамина.
- Ще я помоля да каже няколко думи. - Добре.
Виждали сте се на живо, така че не се спичай.
Познавате се. Няма място за притеснение.
- Ще се справиш. - Знам.
Въпреки че окото ми трепери.
За мен беше много важно
да се свържа с хората чрез фотографията.
В това се крие вълшебството на цялата тази работа -
получавам шанс и основание да се срещам с хората,
да ги снимам, да говоря с тях и да намирам нови приятели.
Това някак ненадейно ми помогна да усетя Ню Йорк като мой дом.
Снимала съм около 180 души,
така че ще изложим над 200 снимки.
Бихме могли да преглътнем тази черна ивица,
защото на тъмния фон няма да си личи.
Следващия път ще го предвидим. Ако имаме пари.
Дълги години пребивавах незаконно и ми беше трудно.
Работех като детегледачка и живеех сред хора
от потиснатите малцинства. Нямаше как -
не се надявах на нещо по-добро, защото нямах законно право
и основание да работя друго без нужните документи.
Позиращите модели отразяват мен самата
и в известен смисъл демонстрирам мои автопортрети
чрез образите на тези хора,
защото така виждам Америка аз - чужденката от Източна Европа.
Това е онази Америка, която харесвам и чувствам близка.
Искаш ли да говориш и с куратора?
Да ви свържа ли? Какво ще кажеш?
Добре. Е, Томас, какво да подобря за следващото интервю?
- Използвай глагола "местя се". - Ясно.
Но иначе интервюто мина перфектно.
По дяволите! Някои въпроси бяха доста подхлъзващи,
като "Какво послание искаш да отправиш към света?".
Запънах се: "Не знам".
Просто искам да творя. Не разбирам от послания.
- Нека оценката дойде от някой друг. - Да. Отлично.
Отговаряше непресторено, но и с нужната сериозност.
Представи се много добре.
- Беше страхотна. - Да.
Гледам тези снимки и така и не мога да им се наситя.
В тях има нещо специално. Не знам...
Вместо да говоря, ще благодаря на Мари.
Щастлив съм, че станах част от изложбата й.
Благодарна съм на Томас, че подреди тази прекрасна изложба.
Благодаря на всички хора,
които ми позволиха да ги заснема. Невероятно е,
че ви виждам всички тук и че сте мои приятели.
Това е най-ценното за мен.
Гласът ми вече си заминава и ще се разплача.
Първата ми самостоятелна изложба! За първи път ми е.
- Заслужаваш го. - Шубе ме е.
Първата ми самостоятелна изява.
Снимките са от Ню Йорк. От 7 години живея тук.
Виждате работата ми от последните 2-3 години.
Как установихте контакт с куратора?
Как успяхте да се намерите?
Бяхме работили над други проекти и той познаваше работата ми.
Тъй като отдавна вече си сътрудничехме,
си стиснахме ръцете за тази изложба.
- Извинете... - Той с жена си ли е дошъл?
Това е сестра му. Веднага се връщам.
Да се скрием!
Сред гостите срещнах бивш министър на външните работи
с жена му, както и чешкия консул. Заприказвахме се
и вметнаха: "Видяхме куратора. Дошъл е с жена си",
а аз: "Това е сестра му".
Не сме обявили публично, че сме женени.
Помислиха една от вас за съпруга на Томас.
- Позирай като негова съпруга. - Голям смях!
Получила се е брутално яка изложба.
Наистина, страхотна е.
Моделите са толкова изразителни, че се пренасям в снимачния момент.
- Справила си се блестящо. - Много благодаря!
Сякаш някой се взира в мен, право в душата ми.
Обожавам този зрителен контакт в снимките ти.
Обикновено хората го избягват,
а ми се иска по-често да го изживявам.
Да, очите изграждат близост.
Райън Макгинли е мъжката еманация за изключителен фотограф.
Много искам да види снимките ми.
За мен ти си по-добра от него - виждаш дълбочината в чуждите очи.
Мъжете не стават. Те превръщат хората в обекти, но не и ти.
Никога не знам какво да правя пред камера.
- И аз. - Не се прави!
Животът е хубав. Да.
Споделих навсякъде в интернет публикацията за Райън.
Той се появи. Представяш ли си! И стоя цели два часа!
Нереално е личност от такъв калибър
да престои два часа в галерия заради снимките на някакво момиче.
Той действително ги хареса и каза, че всеки ден трябва да снимам
и впоследствие да издам книга. Обезателно.
Той самият раздава книгите си на значими фигури,
собственици на галерии, големи фирми и прочее.
Този жест предизвиквал нови поръчки или изложби.
Категорично преминах на ново професионално ниво,
защото одобрението на Райън е нещо изумително.
Епичен момент за мен.
Всеки, който е получил подкрепа от Райън, преуспява в кариерата си.
Няколко пъти мама ми каза по скайп
как татко би се гордял, че съм в Америка.
Вярвам й, защото татко обичаше да пътува.
Искаше да обиколи целия свят. Падаше си авантюрист.
Мама не си пада по приключенията, за разлика от него.
Мама е душевна авантюристка.
Мисля, че татко щеше да ми дойде на гости тук.
Виждам ни как отиваме в Мексико и пушим цигари.
Татко си падаше бохем, авантюрист, леко луд... И алкохолик.
Понякога ми става много тъжно,
че никога няма да получа признание от баща си.
Аз съм най-малката дъщеря.
Бях момичето на татко - най-малкото му детенце.
Това са татко и мама.
Мама, баба, аз и татко. Вижте каква комбина сме с него.
Една от малкото снимки с баща ми,
където изглеждаме триумфално.
Преживях тежко смъртта на баща ми. Дълго време не можех да се съвзема.
Почина през ноември, а два дни по-късно беше рожденият ми ден.
Навършвах 16 години и получих сребърно колие.
Към него имаше и обеци, които ми бяха от мама и татко.
Татко не доживя да ме види с подаръка му.
Беше взел и книга за Салвадор Дали, която после мама ми даде.
Всички плачеха. Години наред беше все същото на рождения ми ден
и ми действаше травмиращо. Не исках да празнувам.
Свързвах рождения си ден със смъртта на татко.
Известно време не си говорех със семейството си.
Отчуждихме се след кончината на татко.
Не разговарях с никого вкъщи. Дума не обелвах.
Е, все пак бях и в пубертета...
Позна ли ме?
Разлика от 14 години. Щуро, а?
Имах лекция в Музея на изкуството.
Стоях пред една картина на Гоген,
когато тя се появи и спря пред картината.
Казах й: "Здравей!".
Някакъв възрастен господин с очила, сако и официална риза.
Гледаше ме, погледнах го и измънках: "Здравей".
Здравейте! Как сте? Радвам се да ви видя!
Продължих да обикалям галерията и 20 минути по-късно видях Томас
с някаква групичка от хора.
Как сте, професоре? Здравейте, хора!
- Изглеждате весели - радвам се. - Изнасяше им беседа.
Радвам се да те видя! Ще влизаме ли? Хайде!
Вече имахме лекция за портретите и сега ще се впуснем
в идейните връзки между портрета и автопортрета.
Обичам портрети. Обичам да гледам хората,
защото картините разказват по нещичко за тези лица.
Кого е изобразил Уистлър?
Граф дьо Монтескьо - френски аристократ.
Щом ме е поздравил, ще се присламча към беседата.
- Прие ме. - На графа не му се занимава.
Всичко му е под нивото.
Говореше разпалено за изкуството и даже си водех бележки.
Името на портрета е "Композиция в черно и златно".
Виждате ли да има злато?
Той говори цели 90 минути. Най-готината беседа в живота ми.
Къде е? Няма никакво злато в картината. Рамката...
Когато всички се разотидоха, взех телефонния номер на Томас.
Казах му, че искам още една обиколка.
Рембранд привнася стойност в картината и върху него самия.
Уистлър обрамчва художествената стойност със злато.
Той отлепи листчето с името от сакото и си написа телефона.
Още го пазя.
Приглушено светло изображение - като самия Монтескьо.
Имате ли някакви въпроси? Юри? Бен?
Чудя се нещо за светлината.
Художникът как е определил източника на светлина в картината?
Как е успял да нарисува големия детайл?
Прилича ми на торба за боклук, но предполагам, че е пелерина.
Скъпа ще да е тази торба за боклук. Много скъпичка.
Това е луксозна пелерина от кожа на чинчила.
Внушението за одухотвореност се постига чрез светлите тонове -
обикновено в рисунъка на главата на някой бял мъж.
Така разбираме, че той е разсъдлив, умен и гениален.
Не знам какво ще кажа.
Хубав въпрос, но се съмнявам, че разполагам с отговор.
Може би защото не се занимавах с фотография в Чехия.
Макар че това не е съвсем вярно.
Завършваш училище, но се оказва, че не си готов
за реалните механизми на живота.
Особено ако си художник.
Затова започнах да работя в един бар.
Не знаех какво да правя и си казах:
"Ще отида в Щатите за една година и ще работя по домовете". И така...
Тогава си имах приятел и реших, че ще замина за половин година,
за да изкарам малко пари, ще се върна и ще се оженим.
Обаче така и не се прибрах.
Сещаш се... Чуваш ли ме?
По дяволите.
- Здравей! Как си? - Здрасти!
Пустите му снимки! Много място заемат.
Нищо от тук няма да впечатли Имиграционните служби.
Тези снимки са адски стари.
Тогава още не знаех как се снима на лента.
Ужас!
Размазан фокус.
- От коя година са? - От 2011 г.
И 2012 г.
Дневниците ми от Северна Каролина. Само за момчета съм писала.
"Имам среща в събота. По принцип не е среща, но ще се окаже среща.
С Томас се чакаме на ъгъла на ул. "Лексингтън".
Той излъчва увереност и е много начетен.
Ще бъде интересно преживяване. Вълнувам се."
Томас беше първият човек, който ме окуражи за фотографията.
Ако не беше той, едва ли щях да продължа да снимам.
Винаги съм имала склонност да се подценявам като артист.
Ще покажа първите ни общи снимки на Имиграционните служби.
На първата ни среща Томас ме заведе в музея "Гугенхайм"
на изложба на Франческа Удман.
За първи път виждах автопортретите й.
Бяха изложили и нейните дневници.
Много ме трогнаха.
И аз си водех дневник в Северна Каролина.
Разглеждайки изложбата, се запитах защо не съм опитвала да снимам.
Записах се на вечерен курс в Училището по визуални изкуства
и така започна всичко.
Не знам как се разпознава талантът.
Съществува ли природен талант? Не е ли по-скоро мит?
Въпросът не се изчерпва с това.
Какво е истинският талант? Как да го определя?
Как да го измеря?
Дадем ли точно име на едно нещо, вероятно разваляме неговата магия.
Ето го.
Дата - 1658 г.
Кой е чувал за Рембранд?
Да, всеки знае за Рембранд. Друг е въпросът...
И Ханс Холбайн е художник. Знаете ли го?
Не, нали? Но това не е... Всъщност е доста показателно.
Образите на Рембранд притежават дълбочина и тежест.
Той използва пирамидална композиция.
Златото се намира в самата картина.
Забележете как е нанасял боята - грубовато и целенасочено.
Следите от четката описват тромави златни мазки.
Рембранд е нарисувал над 40 автопортрета.
И ето го тук - две години по-късно,
откакто са му иззели къщата и цялото имущество.
Банкрутира напълно през 1656 г.
Но не се е изобразил в окаян вид, нали така?
Нарисувал се е в изтънчено облекло.
Дрехите имат значение. Рембранд слага маска за пред нас,
обхващаща и избора му на дрехи.
Не създавате ли и вие версия на себе си за пред обществото?
Осъществявате го посредством облеклото всеки ден.
Избирате определени дрехи, с които да излезете навън
и да демонстрирате себе си.
С вратовръзка съм. Не нося дрехите, с които съм спал в леглото.
Станах и се преоблякох.
Представям своята индивидуалност.
Рембранд създава множество автопортрети
и така застава пред нас в различни образи и перспективи.
Дрехите са ключови, защото са част от образа.
Долавяте ли разликите между Уистлър и Рембранд?
Усещате ли разликата в тежестта на изображенията?
Разбирате ли нюансите,
касаещи усещането за непреходността на една картина?
Готини снимки!
- Как се казваш? - Марк.
Посетих изложбата ти в Чешкия център.
Боже мили! Откъде разбра за нея? Ще припадна!
Качествената работа привлича внимание.
Много мило! Господи! Оправи ми настроението.
- Би трябвало да го чуваш по-често. - Ами!
Какъв сладурски комплимент! Мислех, че се занася с мен.
Това е добър знак, нали? Май станах известна.
Човекът ме разпозна! Жестоко!
Никога не уцелвам ключа.
- Томас! - Момент.
Дойде важно писмо.
Да, харесва ми и бих желал да работя с вас.
Добре, да видим...
"Работно разрешително за САЩ на Марие Томанова".
Снимката ми стои до Статуята на свободата.
Вече ще работя каквото си искам. Мамо, идвам си у дома.
Трябва да пазя картата. Добре.
- Вълнуваш ли се? - Гладен съм.
Възприемаш ли се за истинска млада американка?
Горе-долу, да.
Официално не съм американка, но дано и това се случи.
Ще бъда една горда американка.
Възхищавам се на Мари. Тя дойде от малка ферма в Чехия ,
а аз просто прекосих моста "Джордж Вашингтон"
от Ню Джърси. Имам предвид...
Нейният дух е изумителен сам по себе си.
Упоритостта й няма равна.
Вярвам в идеята за нюйоркския хъс.
Той действително съществува и го обожавам.
Някои хора ходят на работа на пет места, като по филмите,
само и само да развиват страстта си
и да се задържат именно в тази среда -
един вид да... Да я преплуват.
Гледам философски на Ню Йорк като на плувен маратон.
Хората, които горят от хъс, плуват в свои води.
Те могат...
Могат да осъществят мечтата си. Освен това смятам,
че би трябвало, и е нужно да има повече жени фотографи ,
затова поощрих кариерния старт на Санди Ким, Петра Колинс,
Рошел Брок, Сабрина Сантяго и Мари.
Просто...
- Невероятно! - Липсват ни женски гласове.
Райън, невероятно е, че правиш всичко това.
Наистина обожавам работата ти,
но след като се видяхме в галерията
и ти реално дойде на изложбата ми, което си беше чудо -
ето тогава усетих преломният момент.
Грижата ти към младите хора
и като цяло характерът ти ми подействаха вдъхновяващо
и по-силно дори от снимките ти, а аз наистина ги обожавам.
Благодаря ти!
Е, мисля, че покрихме доста смислени теми с вас двете.
Неадекватно ли прозвучах накрая? Малко се умълча,
- а исках да му направя комплимент. - Че е по-готин от снимките си?
Глупаво ли прозвуча? Тъпотия ли изръсих?
Не, но не бих го хвалил за сметка на работата му.
- Нямах това предвид. - Знам, но може би...
- Друга беше идеята, но той я схвана. - Да, надявам се.
Той е страхотен фотограф. Всеки го знае.
- Наистина ли се умълча? - Да.
Стига де! Казах ли и други тъпотии?
- Не, мина отлично. - Беше ми притеснено.
Получи се добре. Той каза страхотни неща за теб.
- Много е сладък! - По-готин си от снимките ти.
Не това имах предвид. Така ли прозвуча?
Не исках да кажа, че снимките му не са готини.
- Разберете ме... - Чували ли сте за израза
- "стореното - сторено"? - Голяма каша!
- Странно ли прозвуча? - Циклиш на едно място.
Стореното - сторено.
Батерии... 2, 4, 6,
8, 10, 12, 14,
16, 18, 20.
Имам 40 ролки с лента.
По две ролки на ден за 21-дневен престой.
- Една черно-бяла и една цветна. - Добре.
Запасите от лента ще ми стигнат.
Обувки на "Найк", "Док Мартенс" и "Конвърс". Няма да ги побера.
Ще мина без полата. Очила, колан, чанта за кръст...
Не си намирам картата.
Без документ за пътуване на теория не мога да напусна САЩ.
А след десет дни трябваше да летим до Чехия за Коледа.
Ще изпратя извинителни картички, че не съм си дошла за Коледа.
Навсякъде проверих - под дивана, даже и под килима.
Къде още да ровя?! Чакам този миг от осем години.
Накрая получава заветната карта и я изгубвам
десет дни преди полета. Пълен абсурд!
Прах - навсякъде, карта - никъде. Мамка му!
Да му се не види!
Не е истина просто...
А мама си отложи сватбата заради мен.
В нашето семейство все нещо ще вземе да се обърка.
Татко си отряза палеца, докато косеше трева.
Не знам, мамо, от три дена ровя навсякъде.
- Как може картата да изчезне? - Не знам.
Досега нищо не съм си губила.
Ех, миличка...
Томас какво казва?
Нищо.
Няма какво да се каже.
Все пак продължавам да се надявам,
че картата отнякъде ще изскочи.
Явно ще се видим напролет.
Нищо не можем да направим. Това е.
Добре.
Препекла съм я.
Хора, ще имам самостоятелна изложба в Берлин!
Чудесно, нали?
Да. Отлично. Фантастично. Страхотно. Отлично. Супер!
Може да не стигна до Берлин. Ще се държа прилично.
Трябва да сме обрани, а не груби,
защото иначе ще ми ударят червен печат.
Как може да работиш с документалистка
без читаво оборудване?! Та тя снима с айфон!
- Виж - ул. "Томас". - Нека вървим, моля!
Твоята улица. Дано до нея видим и улица "Мари".
Стискай ни палци!
Успяхме. Получи се.
- Да вървим! - Не беше лесно.
- Изненадващо, но се смилиха. - Нямаха благ вид.
Разплаках се и служителката се върна.
Тя просто... Знам ли... Реши, че ще ни съдейства.
Издаде ми карта, валидна за още една година.
Господи! Не мога да повярвам.
Дай пет! Хайде!
Сега ще ме преследва.
Ще се настърви още повече.
Хей!
Имам си нов фотоапарат за Чехия. Много мило, благодаря ти!
- Отпечатва ли и датата? - Да.
Гъзарска джаджа, като от филм за Джеймс Бонд.
- Можеш да избереш датата, нали? - Вече съм я настроил.
- Какво значат тези три букви? - Ами натисни копчето.
А! За фокусирането е.
Я да пробвам.
Това се казва бавна синхронизация.
Светкавицата направо ме сгря.
За какво ли ще отидат тези 36 кадъра?
Томас, погледни ме. Отиваме в Чехия!
Радваш ли се, че се завръщаш?
И да, и не. Имам смесени чувства.
Мина много време, откакто не съм била у дома.
Водя си глупав вътрешен монолог как очаквам да осмисля
тези адски дълги и важни седем години вкъщи,
които съм пропуснала.
Самолетът от Ню Йорк каца в 8,16 ч. Показа се на таблото.
- Виждаш ли? - Да, но още няма никой.
Здравей, мамо! Най-сетне!
Здравей, Уили!
Томас - Уили. Когато мама си намери нов приятел,
отсякох, че той не може да живее у нас.
Логично, тя отиде в Австрия при него.
Радвам се да ви видя! Мина цяла вечност.
В продължение на две години не му говорех.
Щом се видехме, все мълчах. Игнорирах го.
Хей, Мария! Ама че готина камера!
- Виж какво бижу! - Да. Завиждам.
Прилича на играчка.
Уили.
Отстрани е изглеждало отвратително.
Държах се като пълен темерут... Готово.
Със сигурност невинаги съм проявявала такт
и разбиране към семейството ми.
Бърно и Прага! Ето ги!
Отивам си у дома!
Колко коня имаме, мамо? Два?
- Колко кози гледаме? - Три големи и четири по-млади.
Здрасти! Здравей!
Паленце сладко!
Как се казва? Този не го знам.
Зайчета!
Ето ги и тях. Миличките!
Май леко стреснах козела. Ела, мъниче!
Жесток портрет.
Влизаме ли?
- Аз ще ги внеса. - Нека ти помогна.
Всичко е като едно време. Супер!
- Защо са ни промени? - Именно.
Това е Радя, нали?
- Бохдя. - Наистина ли?
Котката се скри.
Невероятно! О, да!
Това е детската ми стая.
Минали са осем години.
- Много неща са за изхвърляне. - Да, прегледай ги.
Леле!
Не ставах за художник.
- Виж това само! - Знам, знам...
Какво е това?
- За конския впряг. - Звънец.
- Ще се изложа. - Опитай.
Уили се оказа далеч по-интересен от Мари. Нали?
Да опитаме така...
Божичко! От осем години не съм била тук.
Здравей!
Муцуно такава, ела насам! По принцип не дърдоря така.
Още не мога да осъзная, че съм тук.
Някак си... Нереално е, че сме излезли на кръчма.
Но бързо ще свикна.
Всичко си е постарому. Стоим на същата маса
- отпреди осем години. - Точно.
- Това хубаво ли е, или депресиращо? - Хубаво е.
Поне това да не се променя, за разлика от всичко останало.
Абсолютно същото е.
Действа ми депресиращо.
Може би просто ми се спи, но не се чувствам на място тук.
Чакай, ще те снимам.
Супер! Точно така. Погледни насам. Благодаря!
- Заслепих те, нали? - Да.
- Идеално. Как се казвате? - Ива.
Марие. Приятно ми е! Благодаря!
Искам да ги снимам в ъгъла,
но ме е срам и набирам смелост.
- Ти да си срамежливка?! - Да. Открай време.
Довиждане!
Срещата приключи добре, но започна леко неловко.
Така мисля поне. Не знам.
Господи, колко е тихо тук!
Точно това не ми харесва - тишината.
Навремето постоянно минавах оттук, а сега...
Сякаш вече не тая никакви чувства към това място.
Преживяваме миналото като сменяне на кожата.
Било каквото било.
Може би е нормално и полезно да отиваме на нови места
и да изграждаме нов дом.
А ако човек не напусне средата си?
Не знам. Има ли изобщо някаква разлика?
- Може би не. Шантаво е. - Не ми философствай за разликите!
Ако дърво падне в гората, но не го чуем, създава ли звук?
- Звукът е налице. Много ясно! - Да.
Схващаш ли? Има ли Бог? Да, Бог съществува.
- Наистина ли? - Да, обсъждали сме го.
Щом хората вярват, Бог съществува, дори и да не е истински.
Достатъчно е да живее под формата на дума и концепция.
Няма нужда да приеме конкретно материално проявление,
за да съществува, защото битува като идея.
Това е. Няма спор по въпроса.
Има ли разлика между това да напуснеш дома
и да отидеш някъде другаде? Да.
Каква е тя обаче, не знам.
- Носех тази блуза всеки ден. - Я да видя.
Има по-особени ръкави.
- Да. - Отвратителна е.
Нали? Здравата съм я износила, но вярвах, че е готина.
Помисли какво да запазиш за онзи твой проект.
Може би блузата и дънките.
Облечи тениската на "Пума". Асоциирам Източна Европа с нея.
- И с дънките с ниска талия. - Ето това е.
Завърна се! Момичето от град Микулов се върна.
- Стават ми. - Къде ги намери?
В гардероба.
- Разръфаните дънки... - И ниската талия.
Ужас. Изглежда вехтичко. Гадост, а?
Преди да изхвърлиш дрехите, помисли как си свързана с тях.
С какво са били емблематични за теб?
- Искам да изпъквам. - Трансформация - постигната.
- И то буквално. - Да.
Така е. Точно в тази поза съм се снимала милион пъти.
- Вярно. - С различно гадже на заден фон.
Боже! Наистина. Ще ти покажа и моя пенис.
Мале! Имам цял куп снимки на голи момчета в това легло.
Да, затова ми е толкова удобно да спя в него.
- Изглеждам като преди. - Заради енергията на дрехите.
Пуловерът на татко. Скъсвах се да го нося.
Беше ми любим. Само този пуловер си оставих.
Татко май беше по-едър. Учудвам се, че му е ставал.
Миналото не е бляскаво.
- Не е бляскаво, а? - Не.
Странно, нали? И още как.
- Не помня миналото така. - Как си го спомняш?
Ами мислех си, че ще заваря нещо умилително
и страхотно, а виждам боклуци. Купища боклук.
Не знам коя съм. Трябва ми време да асимилирам мислите и емоциите.
- Искаш ли да си ходим? - Не.
- Не харесвам миналото ми "аз". - Така ли?
- Да. - Защо?
Била съм объркана, тъпа и неориентирана.
Радвам се, че живеем в Ню Йорк.
Знаеш какво ще направя.
Какво?
Тези дрехи вече не стават за нищо.
- Погледнете към мен. Уили. - Да?
- Да се усмихна ли? - Благодаря.
Ако останем, няма нужда да правиш нищо.
- Чуй ме... - Ще си купонясваш.
Знаеш, че ми върнаха статията,
и редакцията й ми създава известен стрес.
Трябва да я пренапиша преди 25 януари.
Това ми действа стресиращо.
Не знам дали е нужна борба, за да израснем като личности.
Разбираш ли ме?
Не е нужно да ни бъде тежко.
Поне не толкова тежко.
Битува клишето за бедния творец, който страда заради изкуството си.
Пикасо изобщо не е страдал. Същото май важи и за Матис.
Мотивът за страданието е свързан
с определено поколение творци.
Романтизираме мъката. Романтизмът повелява да страдаме.
Защо трябва да страдам заради нещо?
Защо да страдам, за да направя нещо хубаво?
Ако мисловно се пренастроим да работим здраво,
да се отдадем и посветим на работата си,
това вече има смисъл.
Ако това е страдание, то тогава трябва да страдаме.
Но ако усещаш наслада, за какво страдание говорим?
Ако не харесваш работата си, защо изобщо я вършиш?
- В случая на Мари... - Студ, а?
Тя не се запленява по самите снимки.
Не се запленява по снимките така, както я пленява...
Ще опитам въпреки снежинките.
... процесът по заснемането им.
Може и да стане.
Дано утре успеем да излетим.
Снимката просто отпечатва инициативността й.
Същината се крие в момента, когато е създадена снимката.
- Гладен ли си? - Не знам. Какво си имаме тук?
- Направих салата. - Какво?
Изобщо не е гладен. Виж го само!
- На масата има храна. - Знам.
Не трябва да коментираш. Нали си документалист!
Хубаво е да съм си вкъщи.
Ще те снимам набързо.
Може ли да застанете заедно?
Прелест!
Още една. Стой така.
Благодаря! За Седмицата на модата ли дойде?
Да.
- Да, действаме. - Може ли да те снимам?
- Да. - Вече си се облякла.
Подготвям книга. Ще я издадем в края на март.
Благодаря ти!
Нея не съм я виждала. Това е Лили.
Ричи. Кого още познавам?
Те двете са големи звезди в Инстаграм.
Има ви в книгата, която ще публикувам.
Това е първата ми книга и работя като луда по нея.
Имам срок до понеделник и вече изперквам.
- Колко страници ще съдържа? - Точно 144.
- Кога ще я дадеш за печат? - Другата седмица.
- Ясно. - О, извинявай!
- Уникален тоалет! - Много благодаря!
Добре...
- Нещо друго? - Не. Благодаря.
Да кажа ли, че работя по книгата, както ми беше предложил? Не?
Обясних ти какво да кажеш.
Няма да те наставлявам, и то пред камера.
Защо не? Винаги обсъждам всичко с теб и това не е тайна.
"Здравей, Райън! Подготвям книга и исках да те помоля..."
- Да напишеш няколко реда. - "Да напишеш..."
"Ще значи много за мен, но разбирам, ако си зает."
Напиши: "За мен ще бъде чест".
Как да завърша?
Не знам. Прати му емоджи сърчица.
Ах, ти!
Изпрати го!
Готово. Е, добре.
Да... Изпращам положителна енергия към Вселената.
Да ядем, шефе!
- Благодаря ви! - И аз! Боже! Пуснете ни вътре.
Светкавицата ме саботира.
Прегрупираме ги в интересни двойки снимки.
- Да. - Забелязваш ли?
Така и двете отделни снимки засилват чара си.
- Да. - Ако не харесваме някоя снимка,
то тогава няма да искаме да я аранжираме до друга снимка.
Разбираш ли? Тази снимка ми праши окото. И тази.
Тази тук никога не съм я харесвал.
- Харесва ми. А на теб? - Нека ги видя една до друга.
Добре.
- Сложи ги в дясната купчинка. - Тук ли?
Подбраните 60 снимки трябва да са най-любимите ти кадри.
Най-силните ти 60 снимки. Към това се целиш.
Най-безупречните ти 60 снимки. Точка.
Тези са категорично "да",
- а онези - под въпрос. - Виж само как напредваме.
Имат някакъв шанс.
Тези са извън селекцията, но още в играта.
Не бих казал "да", нито "може би"...
- Мързеланке! - Уморих се.
- Да тръгваме. - Ще идва ли някой?
Да. Един приятел идва, за да прави секс с някого.
Томас му прави голяма, ама много голяма услуга.
Предоставяме му апартамента си, за да прави секс.
Щура работа.
- Получих съобщение от Райън. - Така ли?
Мамка му, дългичко е.
"Мари притежава страхотна енергия и големи любопитни очи.
Харесвам я заради сърдечността и виталния й ентусиазъм.
Това е една от най-важните характеристики
на преуспелия фотограф.
Моделите й искат да й позират, защото я обичат.
Чешкият й произход е един вид суперсила.
Хората са по-склонни да позират за снимка
пред някой чужденец, който не е представителна извадка
на познатите им лица и срещи.
В света на Мари просто сме такива, каквито сме.
Дано младата американска култура
прилича на снимките й - дълбоки и приобщаващи."
Какво ще кажеш? Какво мислиш?
Защо постоянно искаш да споделям какво мисля?
Мило е. Чудесно и фантастично.
Наистина. Трябва да си много щастлива.
- Представяш ли си? - Напиши му нещо.
"Леле, много ме трогна."
Мъжът, на когото се възхищавам най-много от всички...
След Томас де...
Извинявай!
Райън е гей - спокойно. Та най-големият ми идол след Томас
е написал цял текст за мен. Помислил е за мен.
Разтопих се. Не ми се е случвало подобно нещо в училище.
Да, някои преподаватели са ме поощрявали,
но протегнатата ръка от Райън носи съвсем друг заряд...
Безценен е.
Светът би могъл да бъде по-красив.
Би било страхотно, ако хората си помагаха взаимно.
- Избрахме 66 снимки за книгата. - Да.
Кейт и Оди имат снимка на последните страници,
което ще стои леко тъпо,
защото абсолютно същата снимка ще стои на корицата.
Според теб има ли смисъл?
Може да махнем Кейт и Оди от самото съдържание на книгата.
Или снимката им да не стои накрая.
Би ли ми дал тоалетна хартия?
Не.
Мислех, че си задигнала малко ролки от работа.
Мамка му! Забравих млякото.
Какво да го правя този кашон?!
Гледай!
Какво ли му се е случило?
Оставили са си ръцете. Е не!
Томас ще се разфучи. Три пъти ме предупреди
за опаковането на книгите.
Какво мислиш?
Трябвало е да опаковат книгите по-стабилно.
Тези кашони не са подходящи за пратки с книги по 23 кг.
Няма и помен от пустото фолио с балончета!
Познай какво са сложили. Безумие!
- Какво? - Намачкана хартия.
Часът на истината.
Дейвид няма да продаде книга в този вид.
- Сигурен ли си? - Няма начин.
- Да... - Нали?
Именно ъгълчетата са най-деликатната зона.
Смачкани краища тук и тук. Виж.
- И тук. - Не само.
Никой няма да купи повредена книга. Не може така!
Просто... Това е истината.
Книгата изглежда добре, като изключим смачкания ъгъл.
Да, определено ми харесва.
- Хубава е. - Ще изпратим копия на майките ни.
- Това пък какво е? - Не знам.
Вътрешната страна на корицата има дефект.
Ето отново.
Прилича на нещо, което е попаднало върху хартията.
Този дефект ще лъсне навсякъде.
Не!
Ура! Имам си книга.
Книгата изглежда чудесно.
Страхотна е. Наистина фантастична.
Сама по себе си книгата е чудна и прекрасна.
Красота!
Макар че текстът не е центриран...
Това беше най-мащабният ни проект, продължил шест месеца.
- Седем месеца. - Да.
Нямам нито време, нито ресурс да отида до Чехия,
да проследя печатния процес за нови гафове,
да видя как подвързват книгите и да ги донеса за премиерата.
Това е положението.
А одобряваш ли вида на книгата?
- Искаш да я напечатаме наново ли? - Отговори ми!
Как я усещаш? Каква емоция извиква тя у теб?
Приеми книгата като основната ни визитка.
Е, всяка трета наша визитка е опропастена.
Твърде директно ли говоря? Реалността е следната:
вложихме много време и енергия, за да създадем продукт.
Все едно да си купя кола,
която е със скъсана седалка и огъната броня.
Разочарован съм от крайния резултат.
Какво да ти кажа...
Виж.
На хартията й има нещо.
Ама тя е прорязана! Накарай ги да отпечатат проклетите книги
на друга хартия и веднага да ни ги изпратят.
- Просто са длъжни. - Едва ли ще се разбера с тях.
Дано все пак хората харесат книгата.
Поне да беше подвързана читаво.
Само 11 сносни бройки. Няма да ми стигнат за премиерата.
Всичко, отпечатано на тази хартия, изглежда дефектно, така ли?
Да обобщим - щом няма как да отпечатате книгите
на недефектна хартия до 28-и този месец,
някак си ще уредя куриер на "Федекс" да вземе четири кашона,
за да се подсигурят 75-80 книги в Ню Йорк до 27-и този месец.
Добре че не поръчахме 1000 книги.
- Хайде! - Трябва ми почивка.
Или просто ни трябва жилище с асансьор.
Вътре вече няма място.
Определено, затова хващай дивана.
Това вече е друго нещо! Постарали са се да ги опаковат.
Благодаря ти, че дойде!
- Суперсладки и огромни снимки! - Тези пози не са по моята част.
- Така ли се пише името ти Стивън? - Да.
Правописът ми куца.
Седнала съм като някакво жури.
- Здравей! Благодаря ти, че дойде! - Честито!
- Букетът е за теб. - Много си мила!
- Надпишете я за Евелина. - Добре.
Тя е фотографка от Куба и ми заръча да дойда.
- Обожава работата ти. - Невероятно!
- Как се казваш? - Камила.
- Мари. - Най-накрая да се запознаем!
Ти си истинско вдъхновение! Отдавна чакам този момент.
Така се радвам да те видя! Ей сега идвам!
Ето ви и вас! Господи! Здравейте!
Значи и ти си издал своя книга? Уникално!
Много мило от твоя страна!
- Снимка без твоята книга. - Няма значение.
Къде я отпечата? Страхотна изработка!
- Благодаря ти! Оценявам го. - Хартията е върхът.
Събираш десет хлапета на едно място, за да отсееш по-добрия бегач.
Това е хлапето, което в този момент бяга най-бързо. Дали?
Или пък се оказва детето, което притежава друго качество.
Устойчивост например.
Веднъж Бритни Спиърс отговори как е успяла да пробие така:
"Просто не се отказах като повечето хора".
Може би талант означава да не се отказваш.
Договорих се с "Баленсиага" и не може да намесвам други марки.
Ще направим цветните корекции в офиса ви с вашия екип, нали?
Няма да се наложи да ги заплащаме.
10 000 долара!
Това се води малък бюджет! Тя каза, че нямат пари.
Тези 10 000 долара трябва да покрият моя хонорар
и всички разноски около снимките -
от купуването на лента до проявяването й.
- Добре. - Ще останат пари и за мен.
Защипано е.
- Пише ли "Баленсиага"? - Да, уцели.
- Какво е това? - Пробвай го.
Добре, опитай с обувките "Гучи".
Сакото става. Момичето може би е по-едро, но ще видим.
- Колко по-едро? - Не знам. Видяхме се само веднъж.
- Ще подпъхна яката. - И така изглежда готино.
Това е в стил "Гучи" с щипка "Долче".
За следващия проект на Мари
ще замина на почивка седмица по-рано и няма да се върна.
Включи ли се светкавицата?
- Трябва да реализираме идеите си. - Камерата прегря.
С всичките ни налични сили.
Те обаче не са равнозначни на съвършенство.
То винаги ще ни убягва.
Времето и парите ни ограничават.
Има и други ограничения. Емоционални например. Кой знае!
- Ще ти пиша. Чао! - Благодаря ви, момчета!
- Рухнах. Чувствам се стара. - Навън се усеща като 90 градуса.
Изщраках 12 ролки. Множко са. Ако продължаваме с това темпо,
ще отидат поне 2000 долара за проявяване на снимки.
- Стига толкова за днес. - Приятно ми е.
Докато имам енергия, ще правим редакции всяка вечер.
Моята енергия умря, затова само ще гледам
и няма да коментирам...
- Отлично! - Обичам си тази снимка.
Липсва акцентът върху дрехите.
- На кого му пука! - На клиентите.
- Да, но е изразителна. - Не. Не говори на езика на "Гучи".
За мен снимката е страхотна и трябва да я запазим.
Не твърдя обратното, а посочвам фактите. Това е.
- Охо, истинско бижу! - Като снимките на Райън.
Много ми харесва. Безупречен кадър!
Прилича на окъпана в слънце капка. Сещаш ли се?
Като онези капчици, които пърхат около дъгите.
- Сякаш моделът се спуска от небето. - Като капка. Имаш попадение.
- Все едно е разпънат на кръст. - Да.
Благодаря ти! Не бих се справила без теб. Непосилно е.
- Да. - Остават ни още десет сесии.
Ще намериш време, нали? Не е като да имаш и своя кариера.
Край. И тази ролка свърши.
Уморих се.
Ще се чувстваш ли по-различно след две седмици?
Ще отлетят още 100 долара, за да снимаш с кола.
Взех метрото!
Бих избрал другия костюм за тази композиция.
Така ще преобразя модела.
Бих махнал роклята, ако усетя, че скапва кадъра.
Не го ли виждаш?
Оди не изглежда добре и не е на фокус.
Все пак подбираме най-качествените снимки.
Понякога, като застанем пред две отделни снимки,
привидно изглеждат еднакви, но очевидно едната е по-хубава.
Друг път, щом видим две снимки,
не можем да определим дали едната е по-добра от другата.
Много красива снимка.
- Прелестна е. - Дай да видя.
Понякога пък се запитваш: "Всъщност има ли значение?".
Тази снимка по-добра ли е от онази?
Има ли значение?
При картините казусът е друг.
Тук вече намесваме контекста.
Ако е в модно списание, една снимка минава за модна.
Но в Музея на модерното изкуство тя става друга.
Има разлика и трябва ясно да я артикулираш.
Точно тук е уловката,
особено за един млад фотограф като Мари,
който трябва да разграничи тези две артистични сфери.
Разковничето за успешната кариера
е в разграничаването на двете пространства.
"Моделите на Томанова ту се появяват, ту изчезват
с копнежа да се поглезят с дрехи
от високата мода наред с обикновените си дрехи.
Сякаш като на кино виждам един изгубен спомен."
Ню Йорк е мястото за големите успехи.
Ако успееш в Ню Йорк, ще успееш навсякъде.
Има ни във вестника, а?
Меко казано, като за "Ню Йорк Таймс".
Мечтите се сбъдват, захранени от усилената работа.
Обадиха ми се от "Келвин Клайн".
- Искат да снимам за тях. - Добре.
Да, мило! Ще бъде епично!
- Видях те в "Ню Йорк Таймс"! - Леле! Поръчаха ми фотосесия.
Колко е грамадно само!
Това е по-удачният размер.
Хубаво е, като работим заедно.
- Голям купон пада с теб. - Добър екип сме.
Златните ми медали.
Купих си тези златни кецове като награда
за първите ми две солидни поръчки, които дойдоха от Инстаграм.
Колко ще издържим, без да се сблъскаме?
Не знам.
В днешно време трябват много умения
отвъд самото творене и притежаването на талант.
Трябва да разбираш от бизнес, маркетинг
и да си експерт по човешки ресурси. Буквално.
Няма прошка. Творческата кариера е трудна,
защото няма точна рецепта за превръщането й в успешен доход.
- Притеснено ми е, Томас. - Знам, мило.
- Но не ти е за първи път. - Не съм съгласна.
Правила съм си автопортрети по уединен начин,
без наоколо да ме зяпат десет души.
Досега не съм създавала серия от 20 автопортрета,
които да закова в рамките на един ден.
- Когато бяхме на покрива... - Не съм имала екип...
Автоироничният проект отне три дена.
Помниш ли снимките на покрива? Справи се великолепно.
Наясно си с автопортретния жанр - мисли в тази насока.
Идеално знаеш какво трябва да направиш.
Не се паникьосвай.
Ако ти се прииска да поговорим, просто ще се дръпнем настрани.
Знам книгата ти "Ню Йорк, Ню Йорк", но коя е другата?
Вдъхновена е от първата ми изложба "Младата Америка".
Може би не си я виждал. Оттам и първата ми книга.
Райън Макгинли написа увода.
Книгата прерасна в голям хит и се разпродаде адски бързо.
Има колекционерска стойност заради малкия тираж.
- Жестоко! - Да, много яко.
Струваше 40 долара, а в интернет я видях за 350 долара.
- Готино. - Трябваше да си запазя бройки.
- Стилистиката ми харесва. - Добре.
- Защо творците правят автопортрети? - Така добре ли е?
- Защо се интересуват от себе си? - Супер! Харесва ми.
Сега ще те снимаме отдолу.
- Трябва да продължим. - Да.
Чрез автопортрета насочваме фокуса към нас самите,
вместо към заобикалящия ни свят.
Две ролки ли да ти подготвя?
- Една. - Добре.
Откриваме същината на автопортрета в идеята за вътрешния свят.
Този жанр ни въздейства силно заради фигурата на твореца,
който вече вирее като интересна личност в света.
Наскоро пак имах фотосесия и си помислих,
че съм си изгубила годежния пръстен.
- Господи! - Но го открих. Нека опитаме така.
Може би творецът се надява, че чрез автопортрета
ще успее да види себе си.
Затова и сме заинтригувани -
искаме да разберем що за човек е този творец.
Как описваме даден човек?
Портретите символизират статус и власт.
А автопортретът е...
От съвсем друга природа, нали?
Готини движения. Браво!
Същата съм си. И все пак различна.
Вятърът ми разрошва косата. Усещам я как мърда. Майчице!
Коса.
Усещам си косъмчетата на главата.
Пак ще я обръсна и край на мъките.
Кракът ми... Изкълчих си глезена и не бива да стоя прав.
- Легни си. - Трябва да те надзиравам.
- Ще се оправя. Научих се. - Нима?
Красота! Хубаво е да влиза светлина и да виждаш небето.
Строят нова сграда. Дано не ни закрие изцяло гледката.
Засучи си мустаците. Ето така...
- Искам да видя! - После.
- Хайде де! - Не сега. Ще престанеш ли?
Снимат те в момента.
Според мен за една връзка е много важно
да има разбирателство между партньорите.
- Спогаждане. Това дума ли е? - И хумор.
- Спогаждане. Има ли такава дума? - Не знам.
Когато взаимно се нагаждаме.
Амаду, професор Бийчдъл е. Как си?
Говорихме за линейната перспектива в Ренесанса.
Колко снимки смяташ да използваш? Имаш ли груба идея?
Днес заминавам, и то след половин час.
Щом се върна, веднага започвам да снимам.
Здравей, Ясин! Как си? Нека обсъдим курсовата ти работа.
Как мислиш, че си се справил?
Доволен си, така ли? Аз също,
но мисля, че трябва да доизпипаш някои неща.
Напуснах Чехия
без никаква увереност, че ставам за творец.
Заминах, за да работя по домовете.
Гледах деца, миех чинии, чистех тоалетни...
Най-трудно е да осъзнаем сами за себе си,
че можем да постигнем това, което искаме,
и че няма смисъл сами да си поставяме ограничения.
Купих си книгата й. Тя ми я подписа и се снимах с нея.
- Може ли да го напиша на английски? - Да.
- За Вероника, нали? - Да.
Дойдоха повече хора, отколкото в Ню Йорк!
Книгата продължение ли е на "Младата Америка"?
И двете книги съдържат портрети на млади хора,
но сега идеята е фундаментално различна.
Книгата "Младата Америка" описва близостта и единението ми с хората.
Виждам друг мотив в новия проект "Ню Йорк, Ню Йорк".
При него усещах, че мога да отида малко по-далеч.
Вече се чувствах спокойна, че съм част от Ню Йорк.
Възможността да отида в Чехия и да се върна у дома,
ме освободи от онзи емоционален товар,
че мечтая да се впиша в Америка.
Изведнъж напрежението изчезна - вече имах желаната принадлежност.
Още съм в началото на процеса
и ме чака куп работа, за която нямам търпение.
- Здравейте! - Остана само една книга.
Уникална работа! Не мога да повярвам.
Здравейте...
Превключвам на чешки. Книгите свършиха. Изкупихте ги.
Страхотни сте! Много ви благодаря!
3, 2, 1...
Щури муцуни.
Щура муцуна за Томас е усмивката.
Виж ни само! Боже!
Господи! Така е по-добре.
- Хартията е тънка и мокра. Защо? - Заради проявителя.
- Хубава двойка сме. - Мислиш ли?
Да.
Мамо! Благодаря.
Къде е домът? Там, където се раждаш, или където живееш най-дълго?
- Или където са родителите ти? - Пеперуди навсякъде!
Дали свързваме дома с предците само на думи?
Какво представлява домът?
Съществува неразривна връзка
с мястото, откъдето произхождаме. Явно това е характерно за хората.
Но и имаме причина да напуснем това място.
Писала съм за смъртта на татко.
- Това е мама. - Да.
- Мама. - Да.
Гълъб, захапал перо. Чуваш ли пчелите?
Смятам, че Мари обича да си е у дома.
Тегли я към дома.
Но й е трудно.
Хубав залез, нали?
- Какво стърчи там? - Електроцентрала.
Несъвършенството е автентичност. Красота.
Винаги така съм си представяла съвършения залез в Ел Ей.
- Така ли? - Над океана.
Не съм виждала залез от плажа в Ел Ей.
- Хайде да идем някой път. - Може.
Слънцето почти изчезна.
Колко бързо се скри!
Превод ДОРА ЦВЕТАНОВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО