Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
FILMAT ÎNTRE ANII 2018 - 2023
Scuze!
Scuze.
Ce multă lume!
Pot să vă fac o poză, vă rog?
Mulţumesc!
- Bună! Pot să-ţi fac un portret? - Da.
- La peretele ăla alb? - Da, sigur!
- Cum te numeşti? - True.
- Tu cum te numeşti? - Marie.
Îmi pare bine.
Stai, încă una.
Îmi plac culorile tale.
Stai aşa.
Mulţumesc!
- Hei. - Hei.
Scuze, eu ies.
Bună ziua tuturor.
După cum ştiţi, astăzi vom vorbi despre portretistică.
Nu o să vă spun istoria portretisticii.
Ştiţi voi, un fel de prezentare liniară a nu ştiu... ceva anume.
Voi vorbi despre sensul extins al portretisticii.
Ce este portretul? Un portret e simplu.
Îţi fac o poză
şi te numesc şi spun "asta e aşa şi aşa," nu?
Ăsta e portretul.
Deci, un portret trebuie să semene cu numele. Asta-i tot!
Care-i diferenţa? De ce contează numele?
Tu eşti tu, nu?
Te pictez şi îţi zic "tu", eşti aceeaşi persoană,
e un portret al tău.
Contezi, nu?
Dar sigur că portretistica e complexă pentru că transmite nişte valori.
Adesea arta înseamnă comunicarea valorilor.
De valoare aici e faptul că acea persoană va dăinui pe veci.
Şi e făcut dintr-o piatră foarte dură.
Până în secolele XX-XXI, portretizaţi erau oamenii importanţi.
Şi nu-mi place deloc termenul ăsta. Nu spun că unul e mai important ca altul,
dar poate aici voiam să ajungem.
M-am săturat de regi şi de regine.
M-am săturat de tipi albi înconjuraţi de lumină.
Mă plictisesc toate astea.
Dă-mi ceva care să mă facă... Să gândesc, nu? Sau să simt.
E trenul spre Manhattan.
Următoarea oprire e pe strada Essex.
Hei, întoarce-te!
Atenţie, se închid uşile.
Gata?
Nu, haide.
Mi-am amintit de un vis.
Optsprezece.
Ştii ce nu găsesc?
Ce?
Băiatul în costum mov, mai ştii?
Bub, nu ştiu. E o poză valoroasă. Inspiraţia mea pentru spectacol.
Păi...
E încurcătură mare. Sigur.
Vrei să vezi dacă numărul 14 este băiatul în costum mov?
Thomas,nu ştiam că joacă aşa mult.
Da, e 14.
Când are camera în faţă.
E mai bine decât să stau aşa aici, nu?
Hei, nu! Trage de el, e plasticul care-i place. Uite.
- Chiar e. - Uite. Fir-ar să fie.
E păr de pisică peste tot...
Auzi, ştii ce?
Voiam să-ţi spun cum să-l fereşti de pisică şi de praf.
Adică, dacă noi...
Mă gândeam că ştii ce faci...
Dacă le lăsăm nesupravegheate, o să tragă de ele.
Da, exact.
Fix asta va face.
Vrei o gustare?
Un baton de cereale?
Trebuie să înţelegi, sunt foarte entuziasmată.
Că tu vei face un documentar!
Ce chestie mişto!
Am visat azi că eram la expoziţie,
eram cu Thomas, era într-o clădire uriaşă, cu trei etaje
şi eram doar eu şi vreo cinci persoane!
Mi-a scăzut moralul.
Sper să nu se întâmple aşa ceva.
Îmi amintesc când am spus că un portret trebuie să te reprezinte.
Un portret trebuie să-ţi reprezinte esenţa.
Cine eşti? Nu doar cum arăţi, ci cine eşti.
Aici portretistica devine interesantă. Parcă mai e ceva la mijloc.
Pare că fundul e mărit,
iar poza din dreapta pare mai întunecată decât cea din stânga.
Cred că Marie are dreptate.
Un pic pare mai deschis aici. Asta vrei să zici?
Şi foarte puţin mai închis aici.
Măcar să scoatem galbenul, iar cada să fie mai clară.
E mai mult albastru în cada aia, nu?
Mi se pare mie sau...
Abia aştept să-ţi iei un asistent.
Am deja asistentul perfect.
N-ai cum să ştii dacă cineva chiar ştie ce face.
Am cel mai bun ajutor.
Abia aştept să găseşti pe cineva care chiar ştie ce face, eu n-am găsit.
Abia aştept să pot să te plătesc pentru asta.
Da, cum să nu.
Las-o jos un pic.
Doamne... Nu, vreau s-o dau cu cremă.
Micuţul Isus care aduce cadouri.
Haide.
Relaxează-te, mă ocup.
Vezi asta?
Două mâini. Asta pentru că ai mâncat tot ieri.
Relaţia asta funcţionează doar pentru că
Thomas e cel mai mare dintre fraţi.
Pun pariu că şi-a torturat fraţii.
De asta funcţionează. Eu am fost cea mai mică.
- Am fost torturată de surorile mele. - Cum ai ajuns la concluzia asta?
M-am obişnuit şi mă distrez.
Nu e cheia care trebuie.
Nu e. Pot s-o las aici.
Nici asta nu e. Nimic.
- Ce aştepţi? - O scrisoare de la Imigrări.
Un permis de călătorie.
Ca să mă duc acasă. După şapte ani.
Care e diferenţa dintre introducere şi eseu?
Bună întrebare.
Frumos, nu?
De asta am venit în New York.
Am văzut poza asta pe internet şi trebuia să-l întâlnesc pe artist.
E acolo.
Te urmăresc de ani de zile, sunt foarte bucuros.
De unde eşti?
- Filipine. - Mişto.
Am o expoziţie solo pe Upper East Side. Multe portrete.
L-am invitat şi pe el. A zis că vine. Veşti bune!
Abia aştept să aud ce crede idolul meu despre munca mea.
Arată foarte bine.
Şi suntem la o distanţă foarte mică...
Aşa. Ce zici?
Îţi place?
vreau să le văd aranjate.
Bine.
Crezi că ghetele sunt mai bune?
Da, cred că ar fi mai bune.
Ar trebui un fel de pantaloni.
O să mă mişc mult. "Bună!" Mi-ai văzut fundul?
E în regulă.
Caut ceva pentru expoziţia mea de săptămâna viitoare.
Crezi că ţine loc de rochie?
Sau pare că mi-am uitat pantalonii? Sau merge?
Sigur că Rob o să fie sus să dea cu ciocanul.
Sculptură inspirată de metamfetamină.
- Întreb dacă vrea să vorbească cu tine. - Sigur.
Ai cunoscut-o deja. Fii cum vrei.
I-ai făcut poze.
O să fie bine, o ştii deja.
Ştiu.
Dacă nu mi s-ar zbate ochiul...
E foarte important pentru mine
să mă conectez cu oamenii prin fotografie şi asta e frumuseţea.
La toate astea.
Am o şansă şi un motiv să mă întâlnesc cu oamenii,
să-i fotografiez, să vorbesc cu ei, să-mi fac prieteni.
Şi asta m-a ajutat să simt că sunt acasă în New York.
E vorba de vreo 180 de oameni deci o să fie peste 200 de fotografii.
Vezi, dacă ai avea chestia aia neagră,
ar arăta mai bine pentru că e întuneric înăuntru, ca să nu se vadă.
O facem data viitoare.
Când avem bani.
Mulţi ani am fost imigrant ilegal, nu mi-a fost deloc uşor.
Lucram ca bonă, cu toate minorităţile oprimate şi asta era treaba.
Nu aveam acces la ceva mai bun.
Nu aveam dreptul sau opţiunea de a alege altceva
pentru că nu aveam documentele necesare.
Nimic.
Ele reflectă cine sunt.
Într-un fel, e un autoportret prin toţi aceşti oameni.
Este felul cum văd eu America venind din Europa de Est.
Asta e America care îmi place şi cu care mă identific.
Vrei să vorbeşti cu curatorul?
Să încerc, ce zici?
OK.
Bine, Thomas, ce să îmbunătăţesc pentru data viitoare?
Aş fi folosit cuvântul strămutare.
Strămutare, bine.
Dar altfel, perfect. Interviul perfect.
Doamne fereşte, da, erau...
Erau întrebări foarte interesante.
Cum ar fi: "ce vrei să transmiţi lumii în calitate de artist?"
Şi eu eram, gen... Nu ştiu!
Vreau să fac artă. Restul e pentru alţii să judece, nu?
Da, e super.
Cred că important e să fii sincer şi autentic...
A fost bine. E în regulă.
Da.
Mă uit la pozele astea şi nu m-am plictisit de ele...
E ceva special aici. Ca să nu mai lungesc vorba, îi mulţumesc lui Marie.
E expoziţia ei şi sunt foarte bucuros să particip.
Aş vrea să-i mulţumesc lui Thomas
pentru că a organizat o expoziţie aşa de frumoasă.
Le mulţumesc tuturor celor care mi-au permis să-i fotografiez.
Acum voi toţi sunteţi aici şi sunteţi prietenii mei.
Ăsta e lucrul cel mai important.
Deja rămân fără voce şi o să încep să plâng.
E prima mea expoziţie. N-am mai avut una solo.
- Meriţi asta. - Am emoţii.
E prima mea expoziţie solo.
Astea sunt poze din New York, sunt aici de şapte ani.
Iar asta e munca mea din ultimii doi, trei ani.
Cum ai luat legătura cu curatorul?
Cum l-ai găsit?
Am colaborat la diverse proiecte.
Îmi ştie munca foarte bine şi de foarte mult timp.
Lucrăm împreună de foarte mult timp.
Ne-am gândit că asta e cea mai bună soluţie.
- Scuză-mă... - E şi familia lui?
Soţia sau...?
Sora. Sora lui e aici. Revin imediat.
Hai să plecăm!
Acolo e... e un fost ministru, ministru de externe.
Cu soţia şi cu consulul ceh.
Au început să-mi spună: "am văzut curatorul. Are o soţie aici!"
Şi i-am spus: "E sora lui!" N-am spus nimănui că suntem ca şi căsătoriţi.
Cred că a crezut că eşti soţie, sau poate eşti soţie!
Ai putea juca rolul asta pentru seara asta.
Mi se pare super amuzant!
Sincer, arată foarte bine.
Ura!
Sincer... e aşa de fain.
Exprimă aşa de multe.
Încerc să-mi imaginez momentul respectiv.
- Ai făcut o treabă excelentă. Serios! - Mulţumesc!
Ca şi cum cineva s-ar uita la mine. Ca o proiecţie... în sufletul meu.
Îmi place că menţii contactul vizual.
Mulţi nu reuşesc.
Şi mi-aş fi dorit să mi se întâmple mai des.
Prin contact vizual, chiar reuşeşti să creezi o legătură.
Chiar şi Ryan McGinley care e...
Îmi place de el.
E cel mai bun fotograf masculin care îmi vine în minte...
Mi-ar plăcea să-l aduc aici să vadă toate lucrările astea.
Dar eu cred că tu eşti mai bună, pentru că ai reuşit să surprinzi privirea.
Nu, pe bune.
Bărbaţii se pot pensiona.
Pentru că ei obiectifică oamenii, tu nu faci asta.
Nu ştiu cum să reacţionez când cineva pune camera pe mine.
Nici eu.
Ba ştii.
Viaţa e minunată. Da.
Am postat peste tot despre Ryan, să mă asigur că ştie toată lumea.
A venit, ştii? A stat două ore!
E-o nebunie că cineva de un asemenea calibru
stă două ore la o expoziţie cu o fată, uitându-se la fotografiile ei.
I-au plăcut. Mi-a spus să fac poze zi de zi.
Şi mi-a spus să public o carte.
El le oferă celor pe care îi admiră, proprietari de galerii,
branduri mari şi altele.
Mereu îţi iese ceva din asta, ceva de lucru, o expoziţie, ceva.
Acum sunt cu totul la alt nivel.
O recomandare de la Ryan e ceva incredibil.
E nebunie curată.
Toţi pe care i-a susţinut au reuşit şi au ajuns mai sus.
Mi-a spus mama recent, pe Skype,
că tata ar fi fost mândru că sunt în America.
Şi e adevărat. Îi plăcea să călătorească.
Voia să facă înconjurul lumii. Era un aventurier.
Mama nu e aşa. Dar tata era.
Mama e aventurieră la interior.
Sunt sigură că ar fi venit să mă vadă.
Ar fi venit şi ne-am fi dus în Mexic să fumăm trabucuri.
Tata a fost un boem, un aventurier, puţin nebun...
Alcoolic.
Câteodată îmi pare rău că...
Nu voi fi apreciată de tatăl meu, fiind fiica cea mai mică.
Eram fata tatii, cea mai mică.
Ei sunt tata şi mama.
Mama, bunica şi tata.
Eu şi tata... eram cei mai buni prieteni.
Asta e una dintre puţinele poze cu el.
El face "ta-da!", iar eu...
Am suferit mult când a murit tata.
Mi-a luat foarte mult timp.
Tata a murit în noiembrie. Peste două zile, era ziua mea.
Am primit un lănţişor de argint când am făcut 16 ani...
... un lănţişor şi cercei, de la tata şi de la mama.
Cadouri pe care tata n-a trăit să le vadă.
Am primit o carte uriaşă despre Dali.
Mi-o cumpărase tata, iar mama mi-a dat-o.
Toţi plângeau.
În următorii ani, toată lumea plângea de ziua mea.
A fost traumatizant.
Nu voiam să-mi sărbătoresc ziua de naştere.
Pentru că avea legătură cu moartea lui.
N-am vorbit cu ai mei multă vreme.
Ne-am îndepărtat după ce a murit tata.
N-am vorbit cu nimeni de acasă, nu le-am zis prea multe.
Dar eram adolescentă şi...
2004.
Acum 14 ani, îţi vine să crezi?
Am avut o prezentare la Met într-o seară.
Eram în faţa unui tablou de Gauguin. Ea s-a oprit în faţa acestui tablou.
Am spus: "Bună."
Un domn mai în vârstă, cu ochelari, purtând sacou şi o cămaşă elegantă.
Se uita la mine, mă uitam la el şi i-am spus: "Bună."
Bună! Ce faci? Mă bucur să te văd. Cum mai eşti?
Şi am continuat să mă plimb prin galerie,
iar peste 20 de minute l-am văzut iar.
Se plimba prin muzeu, cu un grup de oameni...
- Ce faceţi, dle profesor? - Minunat.
Voi ce faceţi?
Păreţi fericite, e bine.
... ţinându-le o prelegere.
- Mă bucur să te văd. - Şi eu.
Super! Mergem? Super.
Haideţi.
Am vorbit despre portretistică,
iar ce vom face acum e să conectăm ideea de portret cu autoportretul.
Iubesc portretistica.
Îmi place să privesc oamenii,
mă uit la aceste portrete, iar ele îmi spun ceva despre oameni.
Ce a făcut Whistler? Contele de Montesquiou. Aristocrat francez. Nu?
Dacă tot m-a salutat, m-am gândit să mă alătur grupului.
Asta am făcut. Iar el m-a lăsat.
Nu vreau neapărat să fiu aici. El e prea bun pentru asta.
Îl pasionează arta.
Mi-am luat şi notiţe!
Titlul portretului este Aranjament în negru şi aur.
Unde vedeţi aurul?
A vorbit 90 de minute.
Nu mai participasem la aşa ceva.
Unde e aurul? Nu este. Rama...
Când a plecat toată lumea, i-am cerut numărul de telefon.
Şi i-am spus că aş mai vrea să merg la acea galerie.
...Rembrandt aduce valoare în tablou şi asupra lui însuşi, nu?
Whistler înrămează valoarea cu acel aur.
Şi-a dezlipit abţibildul de pe sacou şi şi-a scris numărul de telefon.
Încă îl am.
E fumuriu, e luminos, fix ca Montesquieu însuşi.
Are cineva întrebări?
Yuri? Ben?
Mă gândesc la lumină.
Cum a definit provenienţa luminii? Şi cum a reuşit?
Pare a fi un sac de gunoi, dar nu e.
Cred că e un fel de mantie.
Un sac de gunoi foarte scump. Foarte scump.
Chinchilla, o blană foarte scumpă.
Strategia era să iluminezi capul.
În general, capul unui tip alb. Nu?
Să arate că e luminat de un gând.
Habar n-am ce-o să spun.
Bună întrebare. Nu ştiu dacă am răspunsul la asta.
Probabil pentru că n-am făcut fotografie în Cehia. Deşi nu e chiar adevărat.
Termini şcoala, dar nu eşti pregătit pentru viaţa reală.
Mai ales dacă eşti pictor.
Aşa că lucram la un bar şi nu prea ştiam ce să fac.
Aşa că mă duc în SUA, sunt au-pair pentru un an şi apoi...
Aveam iubit pe atunci. I-am spus că mă duc pentru şase luni.
Mă duc să fac bani, apoi mă întorc şi ne căsătorim şi facem toate alea.
Nu m-am mai întors acasă.
Înţelegi... mă auzi?
Rahat.
Ce faci?
Salut.
Pozele mele.
Sunt foarte mari.
Nimic de aici n-o să fie util pentru cei de la Imigrări.
Pozele astea sunt foarte mari.
Asta era înainte de a şti să trag pe film.
Oribil.
Totul e neclar.
Când se întâmpla asta?
În 2011.
În 2012.
Asta cred că e din Carolina de Nord.
De ce scriu mereu despre tipi?
"Sâmbătă am întâlnire.
O întâlnire care nu e întâlnire. Dar sigur e întâlnire.
Mă întâlnesc cu Thomas la intersecţia dintre 78 şi Lexington.
Pare destul de sigur pe el. Şi ştie multe.
O să fie interesant. Am emoţii."
Thomas a fost primul om care m-a încurajat cu fotografia.
Dacă nu era el, nu cred că aş mai fi făcut azi poze.
Am tendinţa să mă subestimez ca artist.
Astea sunt primele noastre fotografii.
O să prindă bine la Imigrări.
La prima întâlnire, m-a dus la Muzeul Guggenheim
acolo am văzut lucrările Francescăi Woodman.
Aveau expuse autoportretele.
M-a atras pentru că aveau şi jurnalele ei.
Am rezonat cu ea.
Am ţinut şi eu jurnal în Carolina de Nord.
La expoziţie m-am întrebat: De ce n-am încercat eu fotografia?
Aşa că m-am înscris la seral la Şcoala de Arte Vizuale.
Aşa am început cu fotografia.
Nu ştiu cum îţi dai seama de talent.
Există talent înnăscut? E un mit, nu?
E mult mai complex. Ce e talentul adevărat? Cum pot spune asta?
Cum îl evaluez?
Să dai un nume unui lucru înseamnă să-i distrugi magia.
Uitaţi, anul 168.
Cine a mai auzit de Rembrandt?
Bun, toată lumea a auzit de Rembrandt.
E un pic... E... Acolo e un tablou de Hans Holbein. Cine a auzit de el?
Nimeni. Nu?
Dar asta nu înseamnă că... Înseamnă mult, nu?
Rembrandt are o profunzime, o greutate.
Are o formă de piramidă. Aurul e pe interior.
Veţi vedea că aplică culoarea în mod grosier, dar în mod deliberat.
Veţi vedea asta în tuşele de pensulă, aurul aplicat grosier.
A pictat peste 40 de autoportrete.
Uitaţi-l.
La doi ani după ce i-au fost lichidate casa şi toate bunurile.
Marele faliment din 1656.
Vedeţi că nu se pictează falit.
Se pictează îmbrăcat frumos. Hainele contează.
Într-un fel, îşi pune o mască pentru noi prin hainele pe care le poartă.
Nu-ţi creionezi şi tu, cumva, felul în care vrei să fii perceput?
Faci asta în fiecare zi când te îmbraci.
Alegi să te îmbraci într-un anumit fel.
Te prezinţi pe stradă într-un anume fel.
Mi-am pus azi cravată, nu?
Nu port acum ce aveam când eram în pat.
M-am trezit, m-am îmbrăcat, în felul meu.
Mă prezint aşa cum sunt.
Iar Rembrandt e un artist care face toate autoportretele astea,
şi se poate prezenta în diferite moduri, să sublinieze anumite aspecte.
Hainele contează.
Ţine de imagine, nu?
Vedeţi diferenţa dintre Whistler şi Rembrandt?
Simţiţi diferenţa de greutate?
Înţelegeţi diferenţa de durabilitate a picturii.
Bravo!
Cum te numeşti?
- Mark. - Mark?
- Da. Mark. Da. - De unde eşti?
Voiam să vin la expoziţie. Este la Centrul Ceh, nu?
Da! Doamne! De unde ştii? Ce interesant.
Pentru că lucrul bine făcut atrage atenţia.
Ce drăguţ, Doamne! Mi-a înseninat ziua.
- Sunt surprins că nu auzi asta mai des. - Nu ştiu!
Doamne! Ce drăguţ.
Credeam că glumeşte.
E de bine, nu? Deja sunt faimoasă?
M-a recunoscut! Măi să fie!
Mereu greşesc cheia.
Bună, Thomas!
Numai un pic.
Am o corespondenţă importantă.
Îmi plac chestiile astea. Şi îmi place să lucrez cu tine.
Bun. Statele Unite ale Americii. Ocuparea forţei de muncă.
Tomanová Marie.
Poză cu mine lângă Statuia Libertăţii. Vezi?
Pot să încep să lucrez undeva mişto.
Bună, mamă! Vin acasă!
Aveţi grijă de acest document. Bine.
Nu eşti bucuros?
Mi-e foame.
Te consideri acum un tânăr american?
Într-un fel. Nu e încă oficial.
Dar sper să fiu şi cred că o să fiu mândră de asta.
O admir mult pe Marie.
Pentru că vine de la o fermă mică din Cehia.
Eu doar am traversat podul George Washington din New Jersey.
E o mare forţă.
Şi are o tenacitate de invidiat.
Am crezut mereu în agitaţia din New York.
Cred că e pe bune şi îmi place.
Când oamenii au vreo cinci joburi ca să-şi permită să facă ce iubesc.
Să trăiască.
Să se descurce.
Mereu mă gândesc la filosofia asta, că în New York trebuie să te descurci.
Şi oamenii de genul se descurcă. Şi pot. Pot să-şi îndeplinească visul.
Şi cred că ar trebui să existe mai mulţi fotografi femei.
Am rămas un pic în urmă. Sandy Kim, Petra Collins...
Rochelle Brock, Sabrina Santiago. Marie. Chiar e nevoie.
- E minunat. - Lipseşte ceva.
E minunat, Ryan, şi e minunat că faci asta. Şi ştii ce?
Îmi place mult ce faci.
Când ai venit şi ne-am întâlnit la galerie, nu-mi venea să cred.
A fost un moment formativ pentru mine.
Ce faci pentru tineri, felul tău de a fi mă inspiră.
Astea ţi-au întrecut chiar şi munca.
Şi, crede-mă, îmi place de mor munca ta.
Mulţumesc.
Bun, cred că am discutat destul de multe subiecte.
Ţi s-a părut ciudat ce-am zis la final?
Toată lumea a tăcut.
Dar chiar am vrut să spun ce frumos e.
Că e mai bun decât munca lui?
E o prostie? Am zis o prostie?
Adică, nu aş fi spus că e mai bun decât munca lui.
Nu asta intenţionam.
Da, cred că aş fi...
Nu voiam să sune aşa.
- Ştiu. - Şi ei ştiu asta.
Sper.
Munca lui e grozavă. Toată lumea ştie asta.
A tăcut toată lumea?
Da...
Pe bune. Am mai zis vreo prostie?
- Nu, cred că a fost foarte bine. - Am avut emoţii mari.
A fost minunat. Şi el te-a lăudat.
Da. E foarte drăguţ.
E că e mai bun decât munca lui.
Nu asta am vrut să zic! Aşa a sunat?
Am zis mai bine decât munca lui,
dar nu la asta mă refeream. Mai bun decât munca lui? Aşa?
N-ai auzit vorba aia: Nu te mai întorci acasă?
E-o nebunie. Dar n-a sunat ciudat. Aşa a sunat?
Dacă stai prea mult aici, nu te mai poţi întoarce acasă.
Doi... patru... şase...
Opt... zece... 12... 14... 16... 18... 20.
Am vreo 40 de role de film.
Dacă mergem pentru 21 de zile, am câte două pe zi.
Una alb-negru, cealaltă color.
Bine.
Am suficient film. O să fie bine.
Papuci Nike, ghete, Converse...
Nu cred că încap.
Fustă... La naiba.
Ochelari de soare, curea, borsetă.
Nu găsesc actele.
Nu-mi găsesc documentul de călătorie, deci nu pot pleca din SUA.
Trebuia să plecăm în Cehia în zece zile, ca să petrecem Crăciunul.
O să trimit asta tuturor din Cehia, în caz că nu ajung de Crăciun.
Am căutat peste tot.
Canapeaua. Am ridicat mocheta.
Nu ştiu unde să mai caut.
Am aşteptat opt ani.
Primesc documentul şi, în sfârşit, pot pleca.
Şi îl pierd? Cu zece zile înainte de a pleca?
E absurd.
Praf: peste tot. Documentul: nicăieri. Fir-ar!
Nu ştiu, Maru. Chiar nu ştiu.
Mama şi-a reprogramat nunta din cauza mea.
La noi acasă mereu era haos.
Gen, tata tundea gazonul şi se tăia la deget.
Nu ştiu, mamă.
De trei zile caut peste tot.
- Cum să se piardă? - Nu ştiu.
- N-am pierdut nimic niciodată. - Scumpo.
- Şi Thomas? Ce-a spus? - Nimic.
Ce putea să spună?
Bun. Sper să...
...Sper să-l găsesc din întâmplare.
Măcar poate ne vedem la primăvară.
N-am ce să fac. Asta-i treaba.
Bine.
E arsă.
Bună! O să am un proiect solo Berlin!
Fain, nu?
Da, da. Excelent. Fantastic. Super. Excelent. Foarte fain.
S-ar putea să nu ajung acolo.
N-o să fiu rea.
Trebuie să fim politicoşi, să nu mă ia la ochi.
Nu pot să cred că lucrezi cu un documentarist
care nici măcar echipament nu are.
Ba are! Filmează pe iPhone!
Uite, e Thomas Street!
Putem să mergem?!
E strada ta! Sper să aibă Marie Street chiar lângă.
Ţin pumnii.
Gata!
Gata.
- Hai să plecăm. - N-a fost uşor.
Nu pot să cred că ni l-au dat.
Nu cred că aveau de gând.
Am început să plâng, s-a întors şi... nu ştiu.
A decis că o va face.
Şi ni l-a dat.
Deci am un card valabil un an.
Doamne. Nu pot să cred.
Bate palma! Bate palma.
Acum o să mă urmărească.
Şi mai tare.
Hei.
Am luat un aparat nou.
Foarte drăguţ din partea ta, mulţumesc.
Are şi data?
Da.
Uau!
Parcă e un truc de-al lui James Bond.
Poţi selecta data, nu?
Am setat-o deja.
Ce e WNT?
Apasă.
A, e zoom.
Vezi ce face.
Bliţ super lent?
Am simţit căldură.
Ce o să pozez pentru 36 de cadre?
Thomas, uită-te la mine.
Mergem în Cehia.
Aştepţi să mergi acasă?
Da şi nu.
Nu ştiu ce să zic. E mult timp de când am plecat.
Am emoţii. Mă tem că o să-mi dau seama
cât de importanţi au fost aceşti şapte ani, iar eu n-am fost prezentă.
New York, sosire la 8:16.
Al doilea rând de sus.
Încă n-au ajuns.
Mamă!
Bună, Willi!
Thomas, Wili.
Când mama şi-a găsit iubit,
nu m-am gândit că va locui în casa noastră.
Mama s-a mutat în Austria, ca să stea cu ea.
Mă bucur să ne vedem!
Doi ani n-am vorbit cu el.
L-am ignorat.
Bună, Maru! Ai un aparat mişto!
Ia uite ce aparat.
Ştiu, sunt puţin invidios.
Willi!
Cred că a fost aiurea. Eram un copil răsfăţat.
Nu cred că am fost atentă la nevoile familiei mele.
Brno! Praga!
Super, mergem acasă!
Câţi cai avem? Doi?
- Şi câte capre? - Trei mari şi două mici.
Hei! Hei!
Bună!
Căţeluş.
Asta e...? N-o cunosc.
Iepuri!
Ia uite-i.
L-am speriat un pic.
Capră, capră!
Va fi un portret mişto.
Bun.
E în regulă. Nu, nu, nu.
Gata, gata.
Totul e cum era, asta e bine.
- De ce să schimbăm, nu? - Exact.
E Rada, nu?
- Bohda! - Bohda?
Pisica se ascunde.
Fain.
Asta e camera mea, Thomas.
Au trecut opt ani.
Putem arunca multe lucruri, mamă.
Trebuie să te uiţi.
Da.
Nu pictam prea bine.
Uite la asta.
Da, ştiu.
Ce-i asta?
Pentru cai.
Pentru sanie...
Da, da, da...
- Nu pot s-o fac cum trebuie. - Încearcă.
Cred că Willi e mult mai interesant decât Marie.
Pe aici, nu?
Doamne, n-am fost pe aici de opt ani.
Bună!
Frate...
Încă nu realizez că sunt chiar aici.
E un pic ciudat, să fiu alături de voi toţi.
Dar o să fie bine.
E la fel aici.
E aceeaşi masă la care am stat acum opt ani.
Nu ştiu dacă e de bine sau dacă e depresiv.
E bine, e bine.
Măcar ceva nu se schimbă. În rest, totul se schimbă.
Nu s-a schimbat nimic. Totul arată la fel.
E depresiv.
Poate e de la zbor.
E ciudat.
Simt că nu aparţin.
Vreau să-ţi fac o poză.
Aşa, uită-te la mine.
Hai!
- Bliţ puternic. - Da.
- Perfect. Cum te numeşti? - Iva, îmi pare bine.
Vreau să fac o poză cuplului din colţ.
Dar mi-e ruşine să-i abordez. Trebuie să fac încălzirea.
Tu, timidă? Serios?
Sigur că da. Mereu sunt aşa.
Pa!
A fost mai bine la final, începutul a fost un pic... ciudat.
Da.
Nu ştiu.
Doamne, ce linişte.
Nu-mi place. Nu-mi place liniştea.
Mergeam pe aici tot timpul...
Nu am inima aici, ca să zic aşa.
Câteodată, trecutul e ca pielea şarpelui, care se schimbă.
Ce-a fost a fost.
Sau poate e normal şi bine să mergi din loc în loc,
să-ţi faci un alt cămin, ştii?
Şi dacă n-ai fi plecat?
Nu ştiu, e vreo diferenţă? Nu ştiu...
Sau nu e. E ciudat.
Haide, nu te îndepărta aşa.
E ca atunci când un copac cade, dar nu e nimeni acolo. Nu s-a auzit?
Ba da, s-a auzit!
Da...
- Există Dumnezeu? Da, există. - Serios?
Da, am discutat despre asta. Dacă oamenii cred asta, există.
Asta nu-i atestă existenţa.
A exista e verb, există e un concept, ajunge.
Nu trebuie să aibă o formă fizică, orice formă ca să existe.
A exista e o idee.
Hai să nu dezbatem asta.
E vreo diferenţă între a-ţi părăsi casa şi a merge în altă parte?
Da! Care e diferenţa? Nu ştiu.
Purtam zi de zi bluza asta.
Să vedem.
Are mânecile astea speciale.
Dezgustător.
Nu? Şi foarte uzată.
Dar mie îmi părea minunată.
Trebuie să te gândeşti ce păstrezi.
Poate păstrezi asta şi perechea aia de blugi.
Tricoul Puma. La asta mă gândesc când mă gândesc la Europa de Est.
Şi blugi cu talie joasă.
Uite-aşa.
Te-ai întors. Te întorci, Mikulov.
Încă îmi vin!
- Unde i-ai găsit? - În dulap.
Blugi rupţi...
Au talia aşa de joasă.
Oribil.
Cam veche. Oribilă.
Înainte să le arunci pe toate, cu ce mai rezonezi?
Ce te reprezintă?
Îmi place să ies în evidenţă.
Transformare completă.
Nu?
Da, ştiu.
Făceam des poza asta.
Da, e.
Dar cu alt iubit în pat.
Doamne. Adevărat.
Uite, îţi arăt penisul.
Oribil.
Multe poze cu tipi dezbrăcaţi în patul ăsta.
Da. De asta mi-e comod să dorm aici.
Arată ca pe vremuri.
Puterea hainelor.
Puloverul tatălui meu. Îl purtam mereu. Era preferatul meu.
E singurul pulover care mi-a rămas.
Credeam că era mai mare. Nu pot să cred că încăpea în ăsta.
Da.
Trecutul nu-i glorios.
- Trecutul nu-i glorios? - Nu.
Ciudat, nu? Ciudat.
Trecutul nu e ceea ce-mi aminteam.
Şi ce-ţi aminteşti?
Credeam că a fost drăguţ şi extraordinar.
Şi e o grămadă de gunoi. Mult gunoi.
Nu ştiu ce sunt. Am nevoie de câteva zile...
Să procesez ce simt şi ce gândesc.
Plecăm?
Nu.
Nu-mi place cine eram.
Serios? De ce nu?
Pentru că eram confuză, proastă şi nu ştiam ce fac.
Mă bucur că trăim în New York.
Ştii ce urmează.
Ce?
Arunc toate astea.
- Uită-te la mine. Willi! Să zâmbesc? - Mersi
Dacă stai aici, nu mai trebuie să faci nimic...
Să-ţi zic ceva... Petreceri.
Mi-au respins articolul ăla şi m-am stresat mult să-l scriu.
Trebuie să-l refac până pe 25 ianuarie.
Mă cam stresează.
Nu ştiu dacă zbuciumul e necesar ca să creşti, să te dezvolţi personal.
Ştii la ce mă refer?
Nu trebuie să fie greu.
Nu atât de greu.
Ce se zice despre artişti: "Trebuie să fii sărac, să suferi pentru artă."
Picasso n-a suferit. Picasso n-a suferit.
Şi cred că nici Matisse n-a suferit.
Suferinţa a fost pentru o anumită generaţie de artişti.
Suferinţa romantică, romantism, trebuie să suferi.
De ce să sufăr pentru ceva? De ce să sufăr pentru ca ceva să fie bun?
Dacă ai munci din greu în loc să suferi,
şi dacă te-ai dedica cu adevărat, probabil asta se şi cere...
Dacă asta înseamnă suferinţă, atunci da, trebuie să suferi.
Dar dacă îţi place ce faci, se mai numeşte suferinţă?
Iar dacă nu-ţi place ce faci, de ce o mai faci?
Multe fotografii de-ale ei...
Ninge mult.
Nu ştiu dacă apreciază fotografiile la fel cum apreciază...
O să încerc. Poate o să dea bine fulgii.
... cum apreciază experienţa de a face poze.
Da... Merge.
Sper să plecăm mâine.
Fotografia e doar o urmă a ceea ce face.
Adevărata comoară e momentul în care face fotografia.
Ţi-e foame?
Nu ştiu. Ce se întâmplă?
Am făcut o salată.
Ce?
Nu îi e foame. Uite ce face.
- Mâncarea e pe masă. - Ştiu.
Tu n-ar trebui să spui nimic. Eşti documentarist.
E fain să fiu acasă.
Îţi fac o poză acuşi. Puteţi sta împreună?
Frumos.
Încă una.
Staţi aşa.
Mulţumesc.
Ai venit pentru Fashion Week?
Da.
Da, cred că asta o să facem.
- Pot să-ţi fac o poză? - Da. Sigur.
Pentru că eşti deja îmbrăcată.
Public o carte. O să apară la final de martie.
Mulţumesc.
Încă n-am văzut-o.
Ea e Lili.
Richie.
Pe cine mai cunosc?
Sunt nişte vedete de pe Instagram.
Sunteţi amândouă în cartea mea.
Prima mea carte. Am muncit ca nebuna.
Am termen limită luni. Sunt foarte stresată.
Câte pagini are?
- 144. - Când merge la tipar?
- Săptămâna viitoare. - Bine.
Scuze.
Uau, îmi place ţinuta ta!
Mulţumesc.
Bine.
- Altceva? - Atât.
Să spun că am lucrat la carte? Nu?
Tocmai ţi-am spus ce să spui.
Nu vrei să mă filmeze când îţi zic ce să spui.
- Te filmează deja. - De ce nu?
- Urăsc femeia asta. - Mereu discut totul cu tine.
Nu e un secret.
Hei, Ryan, sper că te-ai distrat acolo.
Am lucrat la cartea mea şi voiam să te întreb...
... dacă vrei să scrii ceva.
... dacă ai scrie...
Să spun ceva, gen:
"ar însemna enorm pentru mine, dar înţeleg dacă eşti ocupat.
Ar fi o mare onoare.
Ce să spun la final?
Nu ştiu, vreo inimioară sau ceva?
Hei!
Trimite.
Gata. Bine.
Să trimitem energii bune în univers.
Bun. Hai să mâncăm.
Mulţumesc!
Mulţumesc. Lasă fetele să intre!
Nici n-a clipit.
Când facem montajul aşa, e o combinaţie grozavă.
Este.
- Înţelegi ce zic? - Da, da.
Ambele poate sunt interesante. Nu?
Dacă nu ne place poza, nu vreau s-o pun doar ca să le combinăm.
Vezi ce zic? Mă deranjează.
- Asta mă deranjează. - Bine.
Asta nu-mi place neapărat şi nu mi-a plăcut niciodată.
Asta îmi place mai mult. Dar ţie?
Stai să le văd pe ambele.
Pune-o în teancul ăsta.
- Ăsta? - Da.
Avem 60 de poze, tu voiai să fie 60 de fotografii.
Cele mai bune 60 de poze.
Asta vrei.
Cele mai bune. Asta-i tot.
Astea merg, astea...
Aproape am terminat, nu?
Poate.
Astea încă sunt în cursă.
Astea nu sunt de da, dar încă merg.
Astea nici nu le luăm în calcul...
Puturoasă mică.
Obosită.
Bun, haideţi.
Stai, vine cineva?
Da, vine prietenul meu să facă sex cu cineva.
Thomas îi face o mare favoare.
Îi lăsăm apartamentul ca să facă sex.
Ce nebunie.
Am primit mesaj de la Ryan.
Serios?
Frate, e lung.
Marie... Marie are o energie grozavă şi ochii larg deschişi.
Îmi place de Marie pentru că are un suflet cald şi entuziast.
Cred că astea sunt cele mai importante trăsături ale unui fotograf de succes.
Ei vor să pozeze pentru ea pentru că o plac.
Faptul că vine din Cehia e superputerea ei.
Oamenii sunt mult mai deschişi la a fi fotografiaţi de cineva din altă ţară.
Cineva care nu reprezintă nimic din ce cunosc ei.
În lumea lui Marie, oamenii pot să existe pur şi simplu.
Mi-aş dori ca şi cultura tinerilor din America să fie ca fotografiile lui Marie.
Diversă şi incluzivă.
Uau.
Ce crezi?
La ce te gândeşti?
De ce trebuie să zic ce gândesc?
Foarte drăguţ. E minunat. Ar trebui să fii foarte mulţumită.
Îţi poţi imagina...
- Trimite-i mesaj şi spune-i... - Da.
Doamne, ce drăguţ, bla, bla...
Tipul pe care îl admiram cel mai mult...
în afară de Thomas...
Scuze.
Ryan e gay, e în regulă. Tipul pe care îl admir cel mai mult,
în afară de Thomas,
a scris atât de mult despre mine, înseamnă că s-a gândit mult la mine.
Doamne, ce drăguţ.
Nu mi s-a întâmplat la şcoală.
Cu profesorii şi toate alea... Dar ăsta e un altfel de ajutor.
Nu ştiu. E foarte valoros.
Ştii ce lume frumoasă am avea?
Ar fi minunat. Dacă oamenii s-ar ajuta reciproc.
- Avem 66 de poze pentru carte. - Da.
Kate şi Odie apar în ultima poză. Mi se pare un pic prostească.
Şi apoi apar în aceeaşi fotografie pentru că e pe fotografie.
Ce crezi? Te-a deranjat?
Am putea scoate poza cu Kate şi Odie.
- Din carte. - Din carte.
Sau poate dacă nu e chiar pe spate.
Thomas, aduci hârtia igienică?
Nu.
Credeam că furi câteva de la muncă.
Fir-ar... am uitat laptele.
Băga-mi-aş.
Ce fac cu asta?
Vezi că e rupt?
Ce facem cu el? E distrus.
Thomas o să fie supărat.
Mi-a spus de vreo trei ori: Să-l împachetezi bine.
Ce zici?
Cred că ar trebui să fie mai rezistente.
Nu sunt potrivite să ţină 20 kg de cărţi.
Nu e nici urmă de folie cu bule.
Ştii ce e? Nu ştiu cine le-a împachetat...
Ce e acolo?
O bucată de hârtie.
Ia să vedem.
David n-o să vândă aşa o carte.
- Crezi? Dă să văd. - Nu. Clar că nu.
Mda.
Ştii.
E foarte delicată la colţuri.
E deteriorat. Uite. Sunt deteriorate.
- Şi aici. - Şi aici, probabil.
Nimeni n-o s-o cumpere. Nu ne permitem aşa ceva.
Asta e clar.
Arată bine. În afară de colţul ăsta.
Da, e frumoasă. Absolut superbă.
O să trimitem câte o copie mamei tale şi mamei mele.
- Ce-i asta? - Nu ştiu.
Coperta pare deteriorată.
Mda.
Şi aici.
Parcă ar fi fost în contact cu apa.
Probabil e aşa peste tot.
Nu...
Ura, am o carte...
Cred că arată minunat.
Arată minunat, fantastic.
Cartea în sine e fantastică, minunată.
Dar uite, asta nu e centrat...
Ăsta a fost proiectul nostru din ultimele şase luni.
Şapte.
Da.
Nu am timpul sau resursele de a mă duce iar în Cehia,
să mă ocup de printare, să mă asigur că nu se mai întâmplă,
să fiu acolo pentru legarea lor şi să revin înainte de lansare.
Asta-i situaţia.
Vreau să te întreb, tu ce crezi?
Vrei s-o printăm din nou?
Ce zici?
Cum ţi se pare, ce zici?
E una dintre cele mai mari comenzi,
şi e una dintre cele trei care fac asta.
Sunt eu prea direct?
Ideea e că am investit mult timp şi efort să ajungem unde suntem acum.
E ca şi cum ai cumpăra o maşină.
Şi scaunul e tăiat, iar bara de protecţie e şifonată.
Sunt foarte dezamăgită.
Ce pot să zic?
Uite.
Hârtia e avariată.
Aici e tăiată. E tăiată!
Spune-le să reprinteze naibii cartea,
pe o altfel de hârtie şi să ne-o trimită imediat.
Ai înţeles?
Nu cred că mă descurc.
Sper ca oamenilor să placă.
Dacă aş putea îndrepta colţurile.
Am 18 bune.
Nu avem suficiente cărţi pentru lansare.
Toate cele printate pe astfel de hârtie au defectul ăsta.
Ca să înţeleg.
Pentru că e imposibil să reprintăm până pe 27,
o să încerc să trimit FedEx să mai ia patru cutii.
Ca să am vreo 80 sau 75 de cărţi în New York până pe 27.
Slavă Domnului că n-am printat mii de cărţi.
Continuă.
Am nevoie de o pauză.
Poate dacă am avea şi noi lift...
Nici spaţiu nu mai avem.
Nu mai avem unde le pune. Vezi canapeaua.
Arată bine. Au împachetat mult mai bine de data asta.
Mulţumesc că aţi venit!
Steven, aşa se scrie?
Da.
Bine. Eu nu scriu tare bine.
Stau aici ca un judecător.
Dumnezeule. Mulţumesc că ai venit.
- Felicitări! - Ce drăguţ.
Ţi-am adus florile astea drăguţe.
- Una e pentru Evelina. - Bine.
E un fotograf din Cuba, ea m-a trimis aici.
- Ce fain! - Îi place ceea ce face
Bine, cum te numeşti?
- Camilla. - Camilla. Marie.
Îmi pare bine să te cunosc.
Eşti o inspiraţie. Abia aşteptam să te cunosc.
Mă bucur să te văd, îţi dau imediat autograf.
Bună! Doamne.
Deci ai şi o carte. Super fain.
Ce drăguţ. Ce fain!
Dar nu e cartea ta.
Nu contează.
Unde ai printat-o? Au făcut o treabă nemaipomenită.
Mulţumesc. Apreciez.
Îmi place şi hârtia.
Pui zece copii într-o cameră şi vrei să vezi cine aleargă cel mai bine.
E cel care aleargă cel mai repede, nu? Adevărat sau fals?
Sau e copilul care are ceva al lui. O anumită tenacitate.
Britney Spears a răspuns aşa când a fost întrebată: cum ai reuşit?
N-am renunţat când toţi ceilalţi asta au făcut.
Poate în asta consta talentul. În a nu renunţa.
Bun, Balenciaga nu poate fi amestecat cu alte branduri.
Corecţia culorilor o veţi face voi, cu echipa voastră, nu?
Şi nu plătim în plus?
Zece mii de dolari.
Ăsta e buget mic? A spus că nu e niciun buget.
Zece mii de dolari.
Să acopere onorariul meu şi costurile de producţie, filmul şi toate alea.
Bun.
Deci îmi rămân nişte bani.
Vezi că e capsată. E de la Balenciaga?
Da, Balenciaga.
Ce e?
Încearc-o.
Acum ia-ţi şi pantofii Gucci.
E bine, nu? Dacă nu e prea mare. Putem încerca.
- E prea mare? Cât de mare? - Nu ştiu, am văzut-o o dată!
E aici?
Da, se închide mişto.
Porţi numai Gucci şi un pic de Dolce.
Când mai organizează Marie ceva,
mă duc în vacanţă cu o săptămână înainte şi nu mai mă întorc.
Are bliţ?
Cred că e important s-o facem.
Cât de bine poţi.
Dar n-o să fie niciodată perfect, oricât de bine ar fi făcut.
Rămâi în urmă. Te limitează timpul, te limitează banii şi tot aşa.
Poate şi emoţional. Cine ştie?
- Îţi trimit mesaj. - Mulţumesc.
Mulţumesc.
M-am săturat. Am îmbătrânit.
Frate, sunt 32 de grade.
Am folosit 12 role. Multe.
Dacă o ţinem tot aşa, ne costă 2.000 de dolari doar asta.
Nu trebuie s-o facem acum, nu?
Acum mă joc. Dar vreau să edităm când am energie. Seară de seară!
Eu nu mai am energie, aşa că o să mă uit doar. Şi nu spun nimic.
Ce fain.
Îmi place mult asta.
Nu prea arată ţinuta.
- Cui îi pasă? - Lor.
Ştiu, dar arată suficient.
- Ba nu. - Mai mult decât asta.
Nu scrie Gucci pe ea.
Eu cred că e o poză bună.
Ar trebui să o includem în rândul celor pe care le prezentăm.
Nu te contrazic, dar asta e situaţia, înţelegi?
E drăguţă. Nu?
Pare în stilul lui Ryan, nu?
Îmi place. Parcă ar fi ruptă din soare.
Ştii ce zic? Parcă e o picătură de ploaie prin care trece lumina.
- Parcă ar cădea din... cer. - Da. Asta e.
- Parcă e crucificat. - Da.
Mulţumesc de ajutor.
- Ce să zic... - Nu m-aş descurca fără tine, Thomas.
- E-o nebunie. - Da.
Mai avem zece.
Ai timp, nu? N-ai altă treabă...
Ce ai de făcut, o carieră?
Gata. Încă unul e gata.
Am obosit.
Crezi că va fi diferit peste două săptămâni?
Şi încă 100 de dolari ca să fac poze la expoziţia de maşini.
Am luat trenul.
I-aş fi dat costumul ăsta şi aş fi lăsat-o să meargă cu el.
Aş fi scos-o din rochia aia cât mai repede posibil.
Şi tu o vezi...
Odie nu arată bine şi e un pic neclară, nu?
Căutăm nişte poze reprezentative.
Câteodată, te uiţi la două poze diferite
şi sunt aproape la fel, dar una sigur e mai bună decât cealaltă.
Alteori, te uiţi la două poze şi nu ţi-e clar care e mai bună.
- E o poză frumoasă. Minunată. - Dă-mi să văd.
Câteodată te întrebi: oare chiar contează?
Una e chiar mai bună decât cealaltă?
Chiar contează?
În pictură nu-i aşa, nu?
Ţine mult de context.
Dacă pui o fotografie într-o revistă de modă, e fotografie de modă.
Pui o fotografie la MoMA şi nu mai e. Nu?
Probabil asta e. E ce zici tu că e.
Şi cred că asta-i chestia dificilă.
Pentru un tânăr fotograf ca Marie să negocieze spaţiile astea.
Îţi construieşti o carieră de succes dacă ştii să negociezi.
Tomanová îşi fotografiază modelele cum vin şi pleacă, cum se îmbracă ei,
dacă-şi permit haine de lux, combinate cu hainele lor.
Parcă aş vedea un film cu o memorie pierdută.
New York e acolo unde vrei tu să ajungi.
Dacă reuşeşti în New York, reuşeşti oriunde.
Am apărut în ziar?
Suntem în New York Times. Nu e un simplu ziar, nu?
Visurile devin realitate. Însetată de succes şi gata de muncă.
Sunt nişte oameni de la Calvin Klein.
- Vor să colaborăm. - Bun.
Calvin Klein, iubire. O să fie aşa de bune.
Felicitări, am văzut articolul din New York Times.
- Ştiu! - Ce mişto!
Fac poze pentru ei.
Uau, e ceva!
Cred că asta e mărimea potrivită.
E foarte fain de lucrat cu tine.
E cel mai amuzant.
Facem o treabă bună.
Medaliile mele de aur. Sunt o recompensă
pentru cele mai mari proiecte în colaborare cu Instagram.
Cât timp o putem ţine aşa?
Nu ştiu. Nu ştiu.
Îţi trebuie multe abilităţi ca artist. Nu se rezumă la a crea sau a avea talent.
Trebuie să ştii şi afaceri. Să ştii să te promovezi.
Să ştii relaţii cu publicul. Toate astea.
E o carieră anevoioasă.
E dificil pentru că nu e o cale sigură spre succesul financiar.
Am emoţii, Thomas.
Ştiu, scumpo...
Ai mai făcut asta.
Nu, nu-i adevărat.
Am făcut multe autoportrete, dar numai eu cu mine.
Nu cu încă zece oameni pe cap.
N-am avut vreun proiect cu vreo 20 de autoportrete
care trebuie să iasă bine, sau cu 15, 20 într-o singură zi.
- Ştii ce? Hai să-ţi zic ceva. - Şi cu echipă.
Ca să ştii. Caricatura mi-a luat trei zile.
Când eram pe acoperiş? Ai făcut o treabă bună.
Ştii să faci asta, nu te mai gândi la altceva.
Tu chiar ştii ce faci.
Nu intra într-un blocaj din cauza asta.
Dacă vrei să vorbim, putem... Putem oricând să renunţăm.
Deci, ştiu oraşul New York, şi-ţi ştiu cartea.
Ce e la mijloc?
Prima se numeşte Young American, despre care probabil n-ai aflat.
Da, aceea.
E prima mea carte. Ryan McGinley a scris cuvântul înainte,
şi s-a vândut foarte bine. A fost un mare succes.
Acum e de colecţie, pentru că a fost ediţie limitată.
Ce tare!
Foarte bine.
O vindeam cu 40 de dolari, iar acum pe eBay e 350.
Mişto.
Aş vrea să vi avut mai multe exemplare.
Îmi place cum ne-am instalat.
Ştii de ce artiştii îşi fac autoportrete?
De unde acest interes de sine?
E super. Îmi place.
Hai să încercăm şi puţin mai jos.
Hai să continuăm.
Da, haideţi.
În autoportret, camera e îndreptată spre tine, nu înspre lume.
Vrei două aparate sau doar unul?
- Doar unul. - Bine.
Ideea autoportretului e această orientare spre interior.
De asta are atâta putere.
Ai un artist care deja stârneşte interes.
Eram la o şedinţă foto şi...
Am crezut că mi-am pierdut verigheta.
Dumnezeule.
Am găsit-o.
- E drăguţă... cea cu păr. - O s-o facem.
Un artist speră să se vadă pe sine în autoportret.
De asta ne interesează. Vrem să-i vedem aşa cum sunt.
Cum portretizezi o persoană?
Portrete despre status şi putere.
Autoportretul e...
E altfel de animal, nu?
Am reuşit.
Hai că te mişti bine. Foarte bine.
Eu sunt aceeaşi.
Total diferită, dar aceeaşi.
Câteodată, merg pe drum şi simt vântul prin păr.
Simt cum se mişcă.
Părul!
Îl simt!
Ai răbdare, îl rad acuşi.
Piciorul meu... am entorsă. N-ar trebui să stau în picioare.
Stai jos.
Trebuie să supraveghez.
- Mă ocup eu. Ştiu cum s-o fac. - Serios?
E o privelişte frumoasă.
E drăguţ să ai multă lumină şi să vezi cerul.
Se mai construieşte o clădire, dar sper să nu ne blocheze priveliştea.
- Ar trebui să-ţi faci aşa. Să ai, gen... - Mai târziu.
- Nu, vreau să văd asta. - Mai târziu.
- Vreau să văd. - Încetezi?
Tot ce faci se filmează.
În relaţie, e important să te înţelegi cu celălalt.
Să nu fii dificil. Nu? Şi să ai umor.
- Aşa se spune? - Nu ştiu.
Să fie uşor să te înţelegi cu cineva.
Bună, Amadou. Sunt profesorul Beachdel. Ce mai faci?
Mai ştiţi când vorbeam de perspectiva lineară? În Renaştere?
Câte poze crezi că vei folosi? Ştii, aproximativ?
Plex azi, peste jumătate de oră.
Când mă întorc, mă pot apuca de treabă.
Bună, Yassin. Ce faci? Bine.
Vrei să vorbim de lucrarea ta?
Tu ce crezi? Cum crezi că te-ai descurcat?
Crezi că te-ai descurcat bine?
Şi eu cred asta.
Dar cred că sunt câteva lucruri pe care le poţi îmbunătăţi.
Am plecat din Cehia pentru că am crezut
că n-o să fiu un artist, că nu sunt făcută pentru asta.
Am lucrat ca bonă, pentru multe familii.
Am avut grijă de copii, Am spălat vasele...
Am şters WC-uri...
Cel mai greu e să conştientizezi tu singur
că poţi s-o faci, că poţi face ce-ţi doreşti.
Şi că n-ar trebui să-ţi impui limite.
Am cartea şi e semnată!
Şi am o poză cu ea.
- Pot să scriu în engleză? - E în regulă.
Super. Veronika, spuneai?
Sunt mai mulţi oameni aici decât în New York. Ciudat.
E o continuare a lui Young American ?
Chiar dacă conţine portrete ale tinerilor, cartea e fundamental diferită.
Young American era despre apropierea de oameni,
despre a face parte dintre ei.
În noua carte, New York New York , văd mai degrabă
că am simţit să stau mai departe.
Am simţit că aparţin oraşului New York.
Pentru că am putut să mă întorc în Cehia.
Faptul că m-am întors acasă
m-a scăpat de presiunea dorinţei de a aparţine Americii.
A dispărut dintr-o dată şi simt că aparţin locului.
Dar simt că sunt încă la început şi că am multe în faţă.
Şi abia aştept.
Bună seara.
- Avem ultima carte. - Ce mişto e, nu pot să cred.
În cehă, scuze. Nu mai avem cărţi!
S-au vândut toate!
Eşti minunată, mulţumim mult!
Trei, doi, unu, acum!
Ne prostim.
Ne prostim şi Thomas zâmbeşte.
Uite! Dumnezeule.
Mai bine.
E grosuţă şi e udă. De ce e udă?
E soluţia de developare.
Ne potrivim.
- Crezi? - Da.
Mamă.
Ce înseamnă acasă?
E acolo unde te-ai născut? Unde ai stat cel mai mult?
E acolo unde îţi sunt părinţii?
Ce mulţi fluturi!
E casa ancestrală? În lipsă de un cuvânt mai bun.
Ce înseamnă acasă?
Există o conexiune puternică între tine şi locul de unde vii. Nu?
Probabil e ceva omenesc.
Dar poate e un motiv pentru care ai plecat.
E de când a murit tata.
Mama.
Da!
Mama.
A luat pana.
Auzi albinele?
Cred că lui Marie, îi place acasă.
Vrea să fie acasă.
Dar e şi dificil.
Drăguţ, nu?
Ce e acolo, în faţă?
Centrală electrică.
Imperfecţiunile o fac mai reală.
Foarte drăguţ.
Aşa îmi imaginam apusul perfect în LA.
- Da? - Deasupra oceanului.
N-am văzut niciodată apusul la ocean în LA.
Poate o facem cândva?
Poate.
Se termină. Uau, dispare repede!