Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Posneto med letoma 2018 in 2023
Oprosti.
Tukaj je veliko ljudi.
Te lahko fotografiram, prosim?
Hvala.
- Živjo. Te lahko fotografiram, prosim? - Ja.
- Pred tistim belim zidom? - Ja, seveda.
- Kako ti je ime? - True. -True?
- Kako je ime tebi? - Marie.
Me veseli.
Počakaj, še ena.
Všeč so mi tvoje barve.
Počakaj.
Hvala.
- Živjo. - Živjo.
Oprosti, ven grem.
Dober dan vsem.
Kot veste, bomo danes govorili o portretih.
Ne bom predaval o zgodovini portreta
kot o enakomerni krivulji... Ne vem, česarkoli.
Govoril bom o razširjenem pomenu portreta.
Kaj je portret? Portret je zelo enostaven.
Posnamem vašo fotografijo
in če vas imenujem in rečem "to je ta in ta",
je to portret.
Portret mora biti imenovan. To je to.
V čem je razlika? Kakšno razliko pomeni ime?
Vi ste vi, kajne?
Naslikam vas in vam rečem "vi", ista oseba ste, to je vaš portret.
Pomembni ste.
Portret je bolj zapleten, ker gre za komuniciranje vrednot.
Tudi pri umetnosti gre pogosto za komuniciranje vrednot.
Vrednost tega je, da bo ta oseba za vedno obstajala.
In izdelana je iz res trdnega kamna.
Vse do 21. stoletja so izdelovali le portrete pomembnih ljudi.
Sovražim ta termin. Ne pravim, da je ena oseba pomembnejša od druge,
toda prav o tem govorimo, ker mi je dovolj kraljev in kraljic.
Dovolj imam belcev, iz čigar glav se blešči.
Dovolj mi je tega.
Dajte mi nekaj, kar me sili v razmišljanje in občutenje.
SVET MED NAMI
To je proga M proti Manhattnu.
Naslednja postaja je ulica Essex.
Hej, umakni se.
Prosimo, umaknite se med zapiranjem vrat.
Končano? Ni. Daj.
Zdaj sem se spomnila, sanjala sem.
Osemnajst.
Veš, česa ne morem najti?
Česa?
Fanta v rožnati obleki. Se ga spomniš?
Ne vem. Pomembna fotografija je. Moj navdih za celotno razstavo.
Torej...
Tukaj je prava zmešnjava. Ti rečem.
Mi lahko potrdiš, da je številka 14 tisti v rožnati obleki?
Thomas, nisem vedela, da se mu toliko dogaja.
Ja, 14 je.
Ko ga snemajo.
Bolje, kot da počnem to in stojim tukaj.
- Grize. Plastika mu je všeč. - Ja.
Poglej. Hudirja.
- Ne samo, da so povsod mačje dlake. - Veš, kaj?
Hotel sem ti svetovati, kako jih zaščititi.
Mislim, če...
Toda mislil sem, da veš, kaj počneš.
Če jih pustiva zunaj, bo zgrizel negative.
Ja, res je. Prav to bo storil.
Bi kaj prigriznil? Žitno ploščico?
Presrečna sem,
da bo dokumentarec, ki si ga ti posnela.
To je enkratno.
Danes sem sanjala, da smo imeli razstavo.
Tam sem bila s Thomasom.
V ogromni trinadstropni zgradbi.
In tam sem bila le jaz in še pet ljudi.
To me je zelo razžalostilo. Upam, da se ne bo zgodilo.
Rekel sem, da je portret naslikan in prikazuje vas.
Kar res hočete v portretu, je vaša bit, kar ste.
Ne samo, kako izgledate, ampak tudi, kar ste.
Tukaj portret postane zanimiv. Kot da je v njem še nekaj.
Mislim, da je rit povečana.
In da je desna fotografija videti temnejša od leve.
Mislim, da ima Marie prav.
Ta bi morala biti svetlejša. To misliš?
In ta temnejša. Če bi umaknila rumeno in kad malo...
V kadi je malo modre, kajne? Se mi zdi ali...
Komaj čakam, da dobiš pomočnika.
- Popolnega pomočnika imam. - Ki ve, kaj počne.
Najboljšega pomočnika imam.
Komaj čakam, da najdeš nekoga, ki ve, kaj počne, ker jaz ne vem.
Jaz komaj čakam, da ti lahko začnem plačevati za to.
Ja, res.
- Snemi ga. -Jezus. - Daj, nočem ga umazati s kremo.
Jezus. Mali Jezus prinaša darila.
- Daj. - Umiri se, snemam ga.
Vidiš to?
Dve roki. To je zato, ker si včeraj za kosilo toliko jedla.
Ta zveza deluje samo zato, ker je Thomas najstarejši od treh otrok.
Stavim, da je mučil svoja sorojenca kot nor.
Jaz sem najmlajša od treh otrok in sestri sta me mučili.
Zato sem se navadila in se zabavam.
Napačen ključ.
To ni to. To lahko pustim tukaj.
Tudi to ni. Torej, nič.
- Kaj pričakuješ? - Pismo iz urada za priseljence.
Dovoljenje za potovanje.
Da bom po sedmih letih lahko odšla domov.
Kakšna je razlika med uvodom in esejem?
Dobro vprašanje.
Čudovito, kajne?
Zaradi te sem prišla v New York.
Videla sem jo na internetu in morala spoznati avtorja.
Tam je.
Že leta spremljam vaše delo. Zelo sem srečen.
Od kod si?
- S Filipinov. - Kul.
Samostojno razstavo imam na Upper East Sidu.
Povabila sem ga na svojo razstavo. Rekel je, da bo prišel. Dobra novica.
Komaj čakam, da slišim, kaj moj idol misli o mojem delu.
To izgleda zelo dobro.
Dobesedno na pol milimetra smo.
Tako. Kaj misliš?
Zadovoljna?
- Rada bi vse videla na steni. - Prav.
- Misliš, da so škornji boljši? - Mislim, da so.
Potrebovala bi hlače.
Sprehajala se bom, pozdravljala ljudi. Vidiš mojo rit? -V redu je.
Iščem nekaj za otvoritev svoje prve samostojne razstave prihodnji teden.
Bi to lahko bila obleka?
Deluje, kot da sem pozabila hlače ali je v redu?
Rob bo tam udarjal s kladivom.
Skulptura, navdihnjena z amfetaminom.
Mogoče jo vprašam, če bi rada govorila s tabo. -Prav.
Osebno si jo spoznala, zato bodi sproščena.
Fotografirala si jo.
V redu boš. Poznaš jo, vse je v redu. -Vem.
Ko mi vsaj oko ne bi trepetalo.
Zame je bilo zelo pomembno,
da se povežem z ljudmi s pomočjo fotografije.
Kar je čudovito pri vsem tem,
je to, da sem dobila priložnost in razlog za spoznavanje ljudi,
fotografiranje, pogovor in prijateljevanje z njimi.
To mi je pomagalo, da v New Yorku najdem dom.
Tam je 180 ljudi. Več kot 200 fotografij bo.
Poglej, če bi dal to črno.
Boljše bo izgledalo, ker je notri temno in se ne bo videlo.
To bova storila naslednjič.
Ko bova imela denar.
Več let sem bila nezakonito v državi in ni bilo lahko.
Bila sem varuška otrok z zatiranimi manjšinami.
Nič boljšega nisem mogla početi,
ker nisem imela pravice niti možnosti, da bi delala kaj drugega,
ker nisem imela pravih papirjev.
Nič.
Odražajo tudi, kdo sem, kar je na nek način avtoportret
skozi vse te ljudi,
ker jaz tako vidim Ameriko kot nekdo iz Vzhodne Evrope.
To je Amerika, ki jo imam rada in s katero se lahko poistovetim.
Bi govorili s kustosom? Naj poskusim? Kaj menite?
Prav.
Prav, Thomas. Kaj naj pri naslednjem naredim bolje?
- Uporabil bi besedo "pregon". - Prav.
Vse ostalo je popolno. Popoln intervju.
Ja, to je bilo... Nekatera vprašanja so bila zoprna.
"Kako bi radi, da zveni vaše sporočilo kot umetnice?"
Jaz pa... Ne vem.
Samo umetnost bi rada ustvarjala. Ne vem za sporočilo.
To morajo oceniti drugi.
Ja, odlično.
Pri odgovorih ne igraš in si odkrita.
Vse je bilo v redu.
Gledam te fotografije in nisem se jih naveličal gledati.
Posebne so. Ne vem, kaj naj rečem, zato se bom le zahvalil Marie.
To je njena razstava in veseli me, da sem del nje.
Jaz se zahvaljujem Thomasu, ker je razstavo tako čudovito uredil.
Hvala vsem, ki so pustili, da jih fotografiram.
Veseli me, da ste vsi tukaj in ste moji prijatelji,
kar je najpomembnejše.
Že izgubljam glas in začenjam jokati.
To je moja prva samostojna razstava. Take še nisem imela.
- Zaslužiš si jo. - Super je.
Ja, to je moja prva samostojna razstava.
To so fotografije iz New Yorka. Tukaj sem že sedem let.
To pa so moja dela zadnjih dveh, treh let.
Kako ste prišli v stik s kustosom? Kako ste ga našli?
Skupaj sva delala na raznih projektih.
Ker zelo dobro in dolgo pozna moje delo,
saj sva dolgo delala skupaj,
sva menila, da bi to bilo najboljše.
- Oprostite... - Je tu njegova družina?
Njegova žena ali...
Sestra. Njegova sestra je tukaj. Takoj bom nazaj.
Stran.
Tukaj je bivši zunanji minister
s svojo ženo in češkim konzulom.
Rekli so: "Videli smo kustosa. Je njegova žena tukaj?"
Jaz pa: "To je njegova sestra." Nikomur ne govoriva, da sva poročena.
Mislim, da je mislil, da si ti njegova žena. Ali ti.
- Nocoj bi jo lahko igrala. - To mi je zelo smešno.
Jebeno dobro izgleda.
Juhej!
Resno, zelo dobro.
Zelo izraziti so,
sprašujem se, kaj se je takrat dogajalo.
- Enkratno si to naredila. Res. - Hvala.
Kot da res strmijo vame. V dušo mi gledajo.
Všeč mi je, ker gledajo v oči.
Nekaterim je to težko.
Všeč bi mi bilo, če bi bilo tega v mojem življenju več.
Ja, ker se povezuješ z očmi.
Tudi Ryan McGinley, ki je...
Rada ga imam. -Najboljša različica moškega fotografa, ki mi pade na pamet.
Rada bi, da bi prišel in si ogledal moje delo.
Toda jaz mislim, da si ti boljša, to se vidi po očeh.
Ne, res. Vsi moški se lahko upokojijo, resno.
Ker objektivizirajo ljudi, ti tega ne počneš.
Nikoli ne vem, kaj naj počnem, ko me fotografirajo.
Tudi jaz ne.
Ti veš.
Življenje je čudovito. Ja.
Povsod sem pisala o Ryanu, da vsi vedo.
In prišel je. Ostal je dve uri.
Noro je, da bi nekdo tak
dve uri preživel v galeriji z nekim dekletom
ob ogledu njenih fotografij.
In všeč so mu bile. Rekel je, da bi morala vsak dan fotografirati.
Rekel je tudi, da bi morala izdati knjigo.
Da jih on vedno da ljudem, ki jih občuduje, lastnikom galerij,
velikim znamkam in drugim.
Da iz njih vedno kaj pride, posel ali razstava.
Zdaj sem se povzpela višje, ker je Ryanova podpora neverjetna.
Čista norišnica je.
Vsi, ki jih je podprl, so uspeli.
Mama mi je po Skypu rekla,
da bi bil oče ponosen, da sem v Ameriki.
To je res, ker je rad potoval.
Hotel je potovati po svetu, pustolovec je bil.
Mislim, da mama ni, toda oče je bil.
Mama je pustolovka v sebi.
Mislim, da bi me prišel obiskat.
Prišel bi, šla bi v Mehiko in kadila bi cigare.
Oče je bil boem, pustolovec, malo nor.
Alkoholik.
In včasih mi je žal,
ker od njega ne bom dobila priznanja.
Kot najmlajša hči sem bila njegova najljubša.
To sta oče in mama.
To so mama, babica, jaz in oče.
Oče in jaz. Kolega sva bila.
To je ena redkih fotografij očeta in pravi "ta-da", jaz pa...
Zelo sem trpela, ko je umrl. Zelo dolgo je trajalo.
Oče je umrl oktobra. Dva dni po tem smo praznovali moj rojstni dan.
Za 16. rojstni dan sem dobila srebrno verižico.
Verižico in uhane, ki sta mi jih kupila oče in mama.
Dobila sem torej darila, oče pa ni živel, da bi videl.
Dobila sem ogromno knjigo o Daliju,
ki mi jo je kupil oče, izročila pa mama.
Vsi so jokali.
Naslednjih nekaj let so na mojem rojstnem dnevu vsi jokali,
kar je bilo zelo pretresljivo.
Nisem več hotela praznovati rojstnega dne,
ker je bil povezan z očetovo smrtjo.
Pozneje potem nekaj let nisem govorila z družino.
Po očetovi smrti smo se oddaljili.
Z nikomer doma nisem veliko komunicirala.
Tudi najstnica sem bila.
2004.
Pred 14 leti. Noro, kajne?
Nekega večera sem v muzeju Metropolitan imel govor.
Stal sem pred Gauguinovo sliko. Prišla je in se ustavila pred sliko.
Rekel sem "živjo".
Starejši gospod z očali, suknjičem in v srajci.
Pogledal me je in jaz njega ter odzdravila.
Živjo, kako si? Lepo te je videti.
Nadaljevala sem zogled in ga čez 20 minut spet zagledala,
kako po muzeju hodi s skupino ljudi.
- Kako ste, profesor? - Odlično. -Živjo. Kako ste?
Deluješ srečno, to je res lepo.
In jim predava.
- Lepo te je videti. - Tudi vas.
- Bi šli? -Ja. - Odlično. Pojdimo.
Imeli smo predavanje o portretih.
Povezali bomo idejo portreta z avtoportreti.
Rad imam portrete. Rad gledam ljudi,
ker gledam portrete in oni mi govorijo o ljudeh.
Kaj je Whistler naredil tukaj? Comte de Montesquiou. Francoski plemič.
Ker me je prej pozdravil, sem mislila, da se lahko pridružim predavanju.
In sem se. Pustil mi je.
Noče biti tukaj, predober je za to.
Zelo strasten je bil glede umetnosti. Zapisovala sem si.
Portret se imenuje "Aranžma v črnem in zlatem".
Kje vidite zlato?
Dobro uro je govoril. Nisem še slišala tako odličnega predavanja o umetnosti.
Kje je zlata? Na sliki ni zlate. Okvir.
Ko so vsi odšli, sem ga prosila za telefonsko.
Rekla sem mu, da bi rada spet šla v galerijo.
Rembrandt v sliko in nase vnaša vrednost.
Whistler to vrednost okvirja s tem zlatom.
Odstranil si je muzejsko nalepko in nanjo napisal svojo številko.
Še vedno jo imam.
Kot dim je, lahka, kot tudi Montesquieu.
Kakšna vprašanja? Yuri? Ben?
Razmišljam o osvetljavi.
Kako je določil, kje na sliki je svetloba? Kako je naslikal,
kar izgleda kot vreča za smeti, toda ni?
Predvidevam, da je to plašč.
Zelo draga vreča za smeti.
Činčila. Drag krzneni plašč.
Tako imenovana svetlobna konvencija
je osvetlitev glave, po navadi nekega belca.
Da bi pokazali, da razmišlja, je pameten in genialen.
Ne vem, kaj reči.
Dobro vprašanje. Ne vem, če imam odgovor.
Mislim, da zato, ker se s fotografijo na Češkem nisem ukvarjala.
Čeprav to ni povsem res.
Ko končaš šolo, nisi pripravljen za resnični svet.
Še posebej kot slikar.
V baru sem delala, nisem vedela, kaj bi,
zato sem pomislila, da bi za kakšno leto odšla kot varuška v ZDA.
Takrat sem imela fanta. Rekla sem mu, da bom za pol leta odšla,
nekaj zaslužila in se nato vrnila, da se bova poročila in to bo to.
Toda nikoli se nisem vrnila domov.
Me slišite?
Sranje.
- Živjo. Kako si? - Živjo.
Moje fotografije. Velike so.
Nič od tukaj ne bo koristilo uradu za priseljence.
Te fotografije so stare.
Takrat še nisem znala slikati s filmom.
Obupno.
Vse je zamegljeno.
Kdaj je bilo to? Leta 2011.
2012.
To je gotovo iz Severne Karoline.
Zakaj vedno pišem o moških?
"V soboto imam zmenek.
Zmenek, ki ni zmenek, toda stavim, da je zmenek.
S Thomasom sem na 78. in ulici Lexington.
Samozavestno deluje. Dosti tega ve.
Zanimivo bo. Vznemirjena sem."
Thomas me je prvi spodbujal, naj fotografiram.
Če ne bi bilo njega, se s tem verjetno ne bi ukvarjala.
Vedno sem podcenjevala sebe kot umetnico.
To so najine prve skupne fotografije.
To bo koristilo uradu za priseljence.
Na prvi zmenek me je odpeljal v muzej Guggenheim.
Tam sem prvič videla dela Francesce Woodman,
njene avtoportrete.
Tudi njene dnevnike so razstavili. S tem sem se lahko poistovetila.
Tudi jaz sem v Severni Karolini pisala dnevnik.
Na razstavi sem se spraševala, zakaj nisem poskusila s fotografijo.
Šla sem na večerna predavanja v šolo za vizualne umetnosti
in tako začela s fotografiranjem.
Ne vem, kako opaziš nadarjenost.
Obstaja naravna nadarjenost? To je mit, kajne?
Za tem je precej več. Kaj je prava nadarjenost? Kako lahko rečem, kaj je?
In kako jo potem ocenim?
Mislim, ko nekaj poimenuješ, čarovnija verjetno izgine.
Tukaj je.
1658.
Kdo je že slišal za Rembrandta?
V redu, vsi ste že slišali za Rembrandta.
To je... Tam je Hans Holbein. Kdo je slišal zanj?
Nihče, kajne?
To ne pomeni... Torej, to veliko pomeni.
Pri Rembrandtu imamo globino in težo.
Piramidasto obliko ima. Znotraj je zlato.
Barvo nanaša na odločen in grob način.
In to se vidi v potezah čopiča. Grobo naneseno zlato.
Več kot 40 avtoportretov je naslikal.
In tukaj je.
Dve leti zatem, ko so njegovo hišo in posest likvidirali.
Veliki bankrot leta 1656.
Ni se naslikal revnega.
Naslikal se je kraljevsko oblečenega. Oblačila so pomembna.
Z oblačili si za nas namešča masko.
Ne ustvarjamo do neke mere sami, kdo smo in kako hočemo, da nas vidijo?
To vsak dan počnete z oblačili.
Oblečete se na določen način
in greste na cesto ter se predstavljate na določen način.
Jaz sem si danes nadel kravato.
Na sebi nimam tistega, kar imam v postelji.
Vstal sem in se oblekel kot jaz. Sebe predstavljam kot sebe.
In Rembrandt je slikar, ki slika avtoportrete
in lahko se predstavi na različne načine.
Oblačila so na določen način vedno pomembna.
Del podobe so.
Opazite razliko med Whistlerjem in Rembrandtom?
Čutite razliko v teži?
Razumete razliko tistega,
kar na sliki ponazarja trajnost?
Odlična dela.
- Živjo. Kako vam je ime? -Mark. - Mark? -Ja, Mark. -Od kod ste?
Nameraval sem priti na razstavo. Je v Češkem centru?
Ja. Bog. Kako veste? To je noro.
Ker dobro delo privlači pozornost.
To je tako lepo. Polepšali ste mi dan.
- Čudim se, da tega ne slišite pogosteje. - Ne.
Bog, to je bilo lepo.
Mislila sem, da se šali.
To je dobro, kajne? Jezus, sem že slavna?
Prepoznal me je.
Vedno vtaknem napačnega.
- Thomas! - Samo trenutek.
Pomembno pošto sem dobila.
Sem. To mi je všeč in rad delam z vami.
Združene države Amerike, delovno dovoljenje.
Tomanová Marie.
Moja fotografija je ob Kipu svobode. Vidite?
Lahko začnem delati kul službe.
Živjo, mama. Prihajam domov.
"Prosimo, skrbite za svojo izkaznico." V redu.
- Si vznemirjen? - Lačen sem.
Se imaš zdaj za mlado Američanko?
Na nek način. Uradno še nisem Američanka,
toda upam, da bom. In ponosna Američanka bom.
Res občudujem Marie,
ki je prišla z majhne kmetije na Češkem.
Jaz sem moral le prečkati most George Washington iz New Jerseyja.
Mislim, da je to... Samo ta pogum
in njena vztrajnost, da...
Verjamem v newyorško marljivost.
Mislim, da je to prava stvar in rad imam to.
Ko ljudje delajo pet služb naenkrat,
da bi kupili film in počeli, kar imajo radi.
In da ostanejo tukaj. Da splavajo.
Vedno mislim na to filozofijo newyorške trdoživosti.
Da se lahko ljudje, ki trdo delajo, obdržijo na površini.
Lahko uresničijo sanje.
Mislim tudi, da bi moralo biti več fotografinj.
Na začetku sem podprl Sandy Kim, Petro Collins,
Rochelle Brock, Sabrino Santiago, Marie.
To je res potrebno.
- Odlično. - To je nekaj, kar manjka.
Neverjetno je, Ryan, kar počneš.
Zelo imam rada tvoje delo.
Toda po tem, ko sem te spoznala, ko sva sedela v galeriji,
ko si res prišel na mojo razstavo, česar nisem mogla verjeti,
je to zame bil pozitiven trenutek.
Kar delaš za mlade in kakršen si, je res v navdih.
Bilo je boljše od tvojega dela.
In verjemi mi, res imam rada tvoje delo.
Hvala.
Mislim, da sva dosti tega obdelala.
Misliš, da je bilo čudno, kar sem na koncu povedala? Vsi so utihnili.
Samo hotela sem reči, da je čudovit.
Da je boljši od svojih del?
Je to neumno? Sem rekla kaj neumnega?
Ne. Mislim, ne bi rekel, da je to boljše od njegovih del.
- Nisem tako mislila. - Vem, toda preprosto...
- Nisem tako mislila. - Vem.
- Toda oni to vedo. - Upam.
Njegovo delo je čudovito. Vsi to vedo.
- Vsi so utihnili? - Ja.
Sem rekla še kaj neumnega?
- Ne, mislim, da je bilo odlično. - Zelo sem bila živčna.
Vse je bilo odlično. Tudi on je tebe hvalil.
Je. Zelo je prijazen.
"Mislim, da je to boljše od njegovega dela." -Nisem tako mislila.
Rekla sem, da je to boljše od njegovega dela, toda nisem tako mislila.
Nisi nikoli slišala reka: Ni poti nazaj?
To je noro. Toda ni zvenelo čudno. Je zvenelo?
Predolgo si bila tukaj. Ne moreš se vrniti domov.
Dve, štiri, šest. Osem, deset, dvanajst, štirinajst.
Šestnajst, osemnajst, dvajset. Imam štirideset zvitkov filma.
Če greva za 21 dni, sta to dva zvitka na dan.
Eden črno-bel, en barvni.
Prav.
To je dovolj filmov, v redu bo.
Superge Nike, škornji Martens, All starke.
Ne vem, če bo prostor. Krilo.
Sončna očala imam, pas, torbica.
Ne najdem izkaznice.
Ne najdem dokumenta, zato ne morem zapustiti ZDA.
Čez deset dni bi morala oditi na Češko, za božič.
- "Oprostite, ker zamujam." - To bom poslala vsem na Češko,
če morda ne pridem za božič.
Povsod sem iskala.
Na kavču, celo preprogo sva dvignila.
Ne vem več, kje naj iščem. Osem let sem čakala na to.
Ko dobim izkaznico, s katero lahko potujem, jo izgubim.
Deset dni pred potovanjem. Absurdno.
Prah, povsod. Izkaznica, nikjer. Hudiča.
Ne vem, Maru. Res ne vem.
Mama je zaradi mene celo prestavila poroko.
V naši hiši je šlo vedno nekaj narobe.
Oče je kosil travo in si odsekal palec.
Ne vem, mama. Že tri dni povsod iščem.
- Kako se je lahko izgubila? - Res ne vem.
- Še nikoli nisem ničesar izgubila. - Ljubica.
- Kaj na to pravi Thomas? - Nič.
Kaj pa lahko reče?
Še upam, da bom nekaj odprla in jo našla.
Vsaj spomladi se bomo videli.
Ničesar ne moremo. Je, kar je.
V redu.
Zapečen je.
Imela bom samostojno razstavo v Berlinu.
Dobro, kajne?
Ja. Odlično. Fantastično. Ja, odlično.
Morda nikoli ne bom prispela do tja.
Ne bi bila zlobna.
Truditi se morava, da nisva nesramna,
ker lahko moj primer označijo kot težaven.
Ne morem verjeti, da delaš z dokumentaristko
brez prave opreme.
- Ima jo. - Z mobitelom snema.
- Glej, to je ulica Thomas. - Lahko greva, prosim?
To je tvoja ulica. Upam, da je poleg ulica Marie.
Upajva.
Dobila sva jo. Dobila sva jo.
- Pojdiva od tod. - Ni bilo lahko.
- Ne morem verjeti, da so nama jo dali. - Mislim, da je niso nameravali.
Potem sem jokala in vrnila se je.
Preprosto se je odločila, da bo to storila.
Dala nama jo je. Imam izkaznico, ki velja še eno leto.
Ne morem verjeti.
Daj petko! Lovil me bo.
- Zdaj me bo še lovil. - Hej.
Za na Češko imam nov fotoaparat. Lepo od tebe, hvala.
- So na fotografijah datumi? - Ja.
Kot trik iz filmov James Bond.
Lahko izbereš datum?
Sem ga že nastavil.
- Kaj je WNT? - Pritisni.
Za približevanje je.
Poglejva, kaj bo.
Zelo počasna bliskavica.
Celo toploto sem začutila na obrazu.
Kaj bom 36-krat fotografirala?
Thomas, poglej me.
Na Češko greva. Na Češko greva.
- Se veseliš odhoda domov? - Ja in ne.
Mešane občutke imam. Dolgo nisem bila tam.
Občutim tesnobo. Bojim se, da bom končno dojela,
kako je bilo teh sedem let dolgih in pomembnih,
jaz pa nisem bila tam.
New York, prihod ob 8.16.
Druga vrsta od zgoraj.
- Vidiš? - Nista še prišla.
Živjo, mama.
Živjo, Willi.
Thomas, Willi.
Ko si je mama našla novega fanta,
sem rekla, da nikakor ne sme živeti z nami v hiši,
zato se je z njim odselila v Avstrijo.
Lepo, da se končno vidimo.
Dve leti nisem govorila z njim. Ignorirala sem ga.
Živjo, Maru. Fin fotoaparat imaš.
Poglej ta fotoaparat.
Vem, malo sem ljubosumen.
Willi.
Gotovo sem bila obupna, pravi pamž.
Mislim, da nisem bila dovolj razumevajoča do svoje družine.
Brno. Praga. Brno. Praga.
Odlično, domov gremo.
Koliko konj imamo, mama? Dva?
- In koliko koz? - Tri stare in štiri mlade.
Hudirja.
Živjo.
Živjo, pes.
Je to... Tega ne poznam.
Kunci.
Tukaj so.
Malce sem jih prestrašila.
Koza. Koza.
To bo čudovit portret.
- Daj meni. - V redu je. Ne, ne.
Lahko, lahko.
Tukaj je vse isto. To je v redu.
- Zakaj bi menjali? - Prav zares.
To je Rada, kajne?
- Bohda. - To je Bohda?
- Mačka se skriva. - Kul.
To je moja soba, Thomas.
Osem let je minilo.
- Lahko vržemo stran vse moje stvari. - Pregledati jih moraš.
Odlično.
Grozno sem slikala.
- Poglej to tukaj. - Ja, vem.
- Kaj je to? - Za konje.
Za sanke.
Ja, ja, ja.
- Ne bom zmogla, kot je treba. - Poskusi.
Mislim, da je Willi zanimivejši od Marie.
Dajva tako.
Bog, tukaj nisem bila osem let.
Živjo.
Moj bog.
Nisem še dojela, da sem tukaj.
Čudno je biti z vami v pivnici.
Toda prileglo se mi bo.
Tukaj je vse isto.
Celo za isto mizo sedimo kot pred osmimi leti.
- Ne vem, je to v redu ali depresivno? - V redu je.
Vsaj nekaj se ne spreminja, medtem ko vse drugo se.
Nič se ni spremenilo, vse je videti isto. Res depresivno.
Mogoče je to le zato, ker sem neprespana. Čudno je.
Občutek imam, da ne spadam sem.
Rada bi te fotografirala. Super. Glej vame.
Pojdiva.
- Močna bliskavica. - Ja.
- Enkratno. Kako vam je ime? - Iva. -Marie. Me veseli.
Rada bi fotografirala par v kotu.
Toda sram me je se jima približati. Ogreti se moram. -Tebe je sram?
Seveda, vedno sem sramežljiva.
Adijo.
Na koncu je bilo v redu, na začetku pa malce čudno. -Ja?
Menda. Ne vem.
Bog, tukaj je tako tiho.
To mi ni všeč. Ni mi všeč tišina.
Prej sem se tukaj ves čas sprehajala, pa se mi zdi...
Nisem s srcem pri tem. Ne vem.
Včasih je preteklost, kot bi odvrgel staro kožo.
Kar je bilo, je bilo.
Mogoče je normalno in v redu preseliti se v drug kraj
in si ustvariti nov dom.
Kaj misliš o neodhodu?
Ne vem. Je kakšna razlika? Ne vem.
- Ali je ni. Noro je. - Ne bodi z mano tako drugačna.
Če v gozdu pade drevo, pa nikogar ni, je proizvedlo zvok?
- Ja, proizvedlo je zvok. - Ja.
- Veš? Obstaja Bog? Ja, obstaja. - Res?
Ja, govoriva o tem. Bog je. Ljudje verjamejo, da obstaja, zato obstaja.
To ne pomeni, da res obstaja.
Obstajati je beseda, koncept in to je dovolj.
Ni treba, da ima materialno obliko, da bi obstajal.
Obstajanje je ideja. O tem ni dvoma.
Obstaja razlika med odhodom od doma in odhodom drugam?
Obstaja. V čem je razlika? Ne vem.
- To majico sem nosila vsak dan. - Naj pogledam.
- Posebne rokave je imela. - Ogabna je.
Kajne? Ponošena je, toda menila sem, da je zakon.
Razmisliti moraš, kaj hočeš obdržati.
Lahko bi obdržala to in tiste hlače.
Obleci to majico Puma. Je moja prva asociacija na Vzhodno Evropo.
- In nizke hlače. - Ja, tako.
Vrnila si se. Vrnila si se v Mikulov.
Še so mi prav.
- Kje si jih našla? - V svoji omari.
- Raztrgane hlače. - Nizke so.
Obupno.
Nekam staro. Obupno, kajne?
Preden karkoli zavržeš, kaj odzvanja s tabo?
- Kaj predstavlja današnjo ti? - Rada izstopam.
- Preobrazba je končana. - Kajne?
Ja, vem.
To je ista fotografija, ki sem jo nekoč ves čas snemala. -Je.
- Samo z drugim fantom v postelji. - Jezus. Res je.
- Naj ti pokažem svoj penis. - Obupno.
Imam goro fotografij golih tipov v tej postelji.
Res je. Zato tako rad spim v njej.
- Res izgleda kot takrat. - To je moč oblačil.
To je očetov pulover. Ves čas sem ga nosila. Moj najljubši pulover je bil.
To je edini preostali pulover.
Mislila sem, da je bil večji. Ne morem verjeti, da se je spravil vanj.
Ja?
Preteklost ni bleščeča.
- Preteklost ni bleščeča? - Ni.
Čudno, kajne? Čudno.
Preteklost ni, kakršne se spomnim.
Česa se spomniš?
Mislila sem, da je bilo vse lepo
in čudovito.
To je samo kup smeti. Veliko smeti.
Ne vem, kaj sem. Nekaj dni potrebujem,
da dojamem, kaj mislim in čutim.
- Bi odšla? - Ne.
- Ni mi všeč, kar sem bila prej. - Res? -Ja. -Zakaj?
Zmedena sem bila, neumna in nisem vedela, kaj počnem.
Veseli me, da živiva v New Yorku.
- Veš, kaj bo treba storiti? - Kaj?
To so vsa oblačila, ki jih bom vrgla stran.
- Poglejte me. Willi. - Naj se nasmehnem? -Hvala.
Če ostaneš tukaj, ti ne bo treba nič delati. Lahko boš samo...
Nekaj ti bom povedal.
Se zabaval.
Tisti članek so mi zavrnili in pod velikim pritiskom sem, da ga predelam.
Do 25. januarja ga moram predelati.
To mi povzroča stres.
Ne vem, ali je napor potreben za rast in osebni razvoj.
Razumeš?
Ni treba, da je naporno.
Vsaj ne tako zelo.
Umetnikom govorijo, da morajo biti skromni in trpeti za svojo umetnost.
Picasso ni trpel.
Mislim, da tudi Matisse ni.
Trpljenje je povezano z določeno generacijo slikarjev.
Romantično trpljenje, romanticizem, moraš trpeti.
Zakaj bi moral trpeti za nekaj?
Zakaj bi moral trpeti, da bi bilo nekaj dobro?
Če to spremeniš v naporno delo
in predanost, je to najbrž potrebno.
In če je to trpljenje, potem ja, moraš trpeti.
Toda če uživaš v svojem delu, je to potem zares trpljenje?
Če pa ne uživaš v svojem delu, zakaj ga počneš?
- V velikem deležu Mariejinih del. - Zelo pada.
Ne vem, če tako ceni fotografije, kot ceni...
Poskusila bom, morda bodo snežinke dobro videti.
- ... izkušnjo snemanja teh fotografij. - Lahko bi vžgalo.
Upam, da bova jutri odletela.
Mislim, da je fotografija le sled tega, kar počne.
Prava stvar je trenutek, v katerem je fotografija posneta.
- Si lačen? - Ne vem. Kaj se dogaja tukaj?
- Naredila sem solato. - Kaj?
Ni dovolj lačen. Glej, kaj počne.
- Hrana je na mizi. - Vem.
Ne bi smela govoriti. Ti si dokumentaristka.
Lepo je biti doma.
Čez minuto vas bom fotografirala. Lahko stopita bolj skupaj?
Lepo.
Še eno.
Počakaj.
Hvala.
- Tukaj si samo zaradi Tedna mode? - Ja.
- Mislim, da lahko tako. - Te lahko fotografiram? -Ja.
Ko že imaš to na sebi.
Konec marca bom izdala knjigo.
Hvala.
Te še nisem videla.
To je Lili.
Richie.
Koga še poznam?
Tukaj so nekatere velike zvezde Instagrama.
Obe bosta v knjigi, ki jo bom izdala.
Prvo knjigo bom izdala. Na njej delam kot nora.
V ponedeljek imam rok, zato sem res zmešana.
Koliko strani je to?
- 144. - V redu. Kdaj gre v tisk?
Naslednji teden.
Oprosti.
Super si oblečena.
Hvala.
Prav.
- Še kaj? - Ne, to je vse.
Naj povem, da vsi delajo na moji knjigi, kot si predlagal? Ne?
Povedal sem ti, kaj povej.
Nočem imeti posneto, da ti govorim, kaj naj poveš.
Te že snema. -Zakaj ne? Vedno o vsem govorim s tabo.
To ni nobena skrivnost.
"Živjo, Ryan. Delam na svoji knjigi in hotela sem te vprašati,
če bi zanjo kaj napisal?
Bi napisal..."
Naj napišem "veliko bi mi pomenilo, a razumem, če nimaš časa"?
"V veliko čast bi mi bilo."
Kaj naj napišem na koncu?
Ne vem, kakšne srčke ali kaj podobnega.
Ti!
Pošlji.
Poslano. V redu.
V redu. Pošiljam dobre vibracije.
Pojdiva jest, šef.
Hvala.
Hvala. Bog. Pusti dekleta noter.
Niti enkrat se ni sprožila bliskavica.
Če jih zloživa tako, je čudovit vzorec. -Res je.
Razumeš? -Ja.
Potem sta obe fotografiji precej zanimivi.
Če nama fotografija ni všeč, je ne želim nujno kot par. Razumeš?
Ta fotografija me moti. Ta me moti. -V redu.
Ta mi nikoli ni bila všeč.
- Ta mi je bolj všeč. Pa tebi? - Naj si obe ogledam.
- Prav. Daj jo na tisti kup. - Tistega?
Imaš 60 fotografij, za katere si hotela, da so tvoje najljubše.
Najmočnejših 60 fotografij. To hočeš.
60 najmočnejših fotografij. To je to.
Te so izbrane, te so...
Še malo, pa bova končala, kajne?
... mogoče.
Te so na opazovanju.
Te niso izbrane, toda se opazujejo.
Te niso niti ja niti mogoče.
- Lenuh. - Utrujena sem.
- Prav, pojdiva. - Samo malo. Nekdo prihaja?
Ja, moj prijatelj na seks z nekom.
Thomas mu dela veliko uslugo.
Posojava mu najino stanovanje, da lahko seksa.
Noro.
- Dobila sem sporočilo od Ryana. - Res?
Dolgo je.
"Marie ima čudovito energijo in velike, široko odprte oči.
Marie mi je všeč, ker ima toplo srce in je polna navdušenja.
Včasih so to najpomembnejše značilnosti uspešnega fotografa.
Modeli ji pozirajo, ker jo imajo radi.
To, da je Čehinja, je njena posebna moč.
Mislim, da so modeli bolj pripravljeni pozirati nekomu iz druge države,
nekomu, ki ne predstavlja nekoga, ki so ga kadarkoli poznali.
V Mariejinem svetu ljudje preprosto lahko so.
Ko bi vsaj cela ameriška kultura mladih
bila videti kot Mariejine fotografije, raznolika in vključujoča."
Vav.
Kaj misliš? Kaj misliš?
Zakaj moram povedati, kaj mislim?
Zelo lepo. Odlično je. Morala bi biti srečna.
- Si lahko misliš... - Povej mu. Pošlji mu sporočilo. -Bom.
"Moj bog, kako lepo, bla bla..."
Si lahko misliš, da je model, ki ga najbolj občudujem,
takoj po Thomasu...
Oprosti.
Ryan je gej, v redu je. Model, ki ga najbolj občudujem,
takoj po Thomasu,
je o meni napisal nekaj tako dolgega, torej je razmišljal o meni.
To je tako lepo.
V šoli se mi to z drugimi profesorji ni zgodilo,
toda to je povsem druga oblika pomoči,
ki je zelo dragocena.
Veš, kako bi svet bil lep?
Čudovit bi bil, če bi ljudje hoteli pomagati drug drugemu.
- V knjigi imamo 66 fotografij. - Ja.
Kate in Odie sta na zadnji fotografiji. Izpadeta malo neumno.
Isto fotko imata takoj zatem, ker je na naslovnici.
Kaj misliš o tem? Ti ni všeč?
Mogoče bi Kate in Odie lahko umaknila.
- Iz knjige? - Iz knjige.
Ali da mogoče ne bi bili zadaj.
Thomas, lahko prineseš toaletni papir?
Ne.
Mislil sem, da ga boš ukradla v službi.
Sranje, pozabila sem mleko.
Sranje. Kaj naj počnem s tem?
Vidiš, kako se je strgalo?
Kaj naj s tem? Zjebano je. Thomas bo jezen.
Trikrat mi je rekel, naj pazim, da bo dobro zavito.
Kaj misliš?
Mislim, da bi škatle morale biti močnejše.
To niso dobre škatle za 25 kg knjig.
Ni folije z mehurčki. Niti malo folije.
Veš, kaj pa je? Ne vem, kdo je to pakiral.
- Kaj je? - Papir.
Poglejva.
David ne bo prodal take knjige.
- Misliš? Naj pogledam. - Ne, zagotovo je ne bo.
Ja.
Veš.
Vogali knjig so občutljivi.
Poškodovane so. Tudi tukaj.
- In tukaj. - In tukaj, verjetno.
Nihče ne bo kupil poškodovane knjige. Ne moremo imeti poškodovanih knjig.
To je dejstvo.
Dobro je videti. Razen poškodovanega vogala.
Ja, čudovito. Res prelepo. Zelo je lepo.
Po en izvod bova poslala moji in tvoji mami.
- Kaj je to? - Ne vem.
Poškodba na notranji strani platnic.
Ja.
Tudi tukaj.
Kot bi nekaj dali na papir.
- Zagotovo bo v vsaki. - Ne.
Hura, imam knjigo.
Mislim, da je videti odlično.
Mislim, da je videti odlično, fantastično.
Sama knjiga je videti fantastično. Videti je čudovito.
To ni centrirano.
To je najin največji projekt v zadnjih šestih mesecih.
- Sedmih. - Ja.
Nimam ne časa ne sredstev, da bi odšla na Češko
in nadzorovala tiskanje, da se to ne bi ponovilo,
da bi bila tam za vezavo in prinesla knjige pred predstavitvijo.
Tako je.
- Kaj misliš o tem? - Hočeš znova natisniti celo knjigo?
Kaj misliš o tem?
To je ena najinih največjih izdaj in vsaka tretja je taka.
Sem preveč neposreden?
Dejstvo je, da sva v izdelek vložila veliko časa in napora.
Kot bi kupil avto, ki ima poškodovan sedež in odbijač.
Razočaran sem. Kaj naj rečem?
Poglej to. Poškodba je na papirju.
Kot bi bilo prerezano. Prerezano je.
Naj znova natisnejo knjigo
na drugačnem papirju in nama jo takoj pošljejo.
Kajne?
Mislim, da tega ne bom zmogla.
Upam, da bo ljudem vseeno všeč.
Ko bi vsaj lahko poravnala vogale.
Osemnajst dobrih.
Kar pomeni, da nimava dovolj knjig za predstavitev.
Vse knjige s tem papirjem imajo torej to napako?
Torej še enkrat.
Ker ne morete do 27. natisniti knjig brez napake,
se bom skušala dogovoriti za dostavo še štirih škatel,
da bi imela 80 ali 75 knjig v New Yorku do 27.
Hvala bogu, da nismo natisnili tisoč knjig.
- Nadaljuj. - Predah potrebujem.
Ali da bi živela v stavbi z dvigalom.
Še prostora nama zmanjkuje.
Ja, nimava prostora zanje. Primi kavč.
Dobro je videti. Bolje so jih zapakirali.
Lepa hvala, da ste prišli.
- Steven? Se tako napiše? - Ja.
Ne vem prav dobro, kako se kaj napiše.
Sedim tukaj kot v kakšni žiriji. Živjo. Hvala, da ste prišli.
- Čestitam. -Hvala. - Prinesla sem ti čudovito cvetje.
- Ena je za Evelino. - Dobro.
Fotografinja s Kube je, ki me je poslala sem.
- Čudovito. - Všeč ji je vaše delo.
- Kako ti je ime? - Camilla. -Jaz sam Marie.
Lepo te je končno spoznati.
Velik navdih si. Veselila sem se poznanstvu.
Veseli me, da te vidim. Čez trenutek ti jo podpišem.
Živjo. Bog.
Ja. Tudi ti si izdal knjigo? Odlično.
To je tako lepo.
- Toda to ni tvoja knjiga. - Ni pomembno.
Kje si jo tiskal? Odlično so opravili.
- Hvala, to mi veliko pomeni. - Tudi papir mi je všeč.
Deset mulcev zbereš
in hočeš videti, kdo najhitreje teče.
To bo tisti, ki bo v tistem trenutku najhitreje tekel. Res ali ne?
Ali bo to tisti, ki ima nekaj drugega. Določeno vztrajnost.
Britney Spears je enkrat na vprašanje, kako je uspela, odgovorila,
da preprosto ni obupala, ko so obupali vsi drugi.
Mogoče je to dar, ne obupati.
Zapisujem si, Balenciage ne smem mešati z drugimi znamkami.
Mogoč popravek barve boste opravili pri vas?
Tega nam ne bo treba plačati?
Deset tisoč dolarjev.
To je majhen proračun. Rekla je, da ni proračuna.
Deset tisoč dolarjev.
To mora pokriti moj honorar in vse stroške,
- kot je nakup filmov in razvijanje. - Dobro.
Pomeni, da bo denar celo zame.
- Je to Balenciagina vreča? - Ja, to je Balenciaga.
- Kaj je to? - Pomeri.
V redu. Zdaj obuj čevlje Gucci.
V redu, kajne? Razen če je premajhno, toda lahko poskusiva.
Kako velika je? -Ne vem, samo enkrat sem jo videla.
Je to malce hecno?
Ja, a izpade nekako kul.
Ves si v Gucciju in malce v Dolceju.
Naslednjič, ko bo Marie kaj počela,
bom šel teden dni prej na dopust in ne bom se vračal.
Se bliskavica proži?
Pomembno je nekaj napraviti, kot najbolje lahko.
To verjetno ni nikoli popolno.
Tega nikoli ne dosežeš. Zaradi časovnih, denarnih in drugih omejitev.
Mogoče tudi čustvenih, kdove?
- Kmalu se ti oglasim. - Hvala. -Živjo.
Hvala vam.
Konec je z mano. Tako stara sem.
Zunaj je 32 °C.
12 zvitkov sem posnela. To je veliko.
Če tako nadaljujemo, bo za razvijanje potrebnih dva tisoč dolarjev.
Ni treba zdaj početi tega.
Samo igram se. Dokler imam energijo, bova urejala vsak večer.
Jaz nimam energije in bom samo gledala, nič ne bom govorila.
- Zelo dobro. - Ta mi je zelo všeč.
Ne pokaže veliko mode.
- Koga briga? - Njih briga.
Vem, toda pokaže dovolj.
- Ne pokaže. -Več od te. - Ne piše Gucci.
Mislim, da je ta fotka odlična.
Vključiti jo morava v fotke, ki jim jih bova pokazala.
Ne pravim tega, pravim samo, kaj vidim.
- To je lepo, kajne? - Izpade kot Ryanova fotka, kajne?
To mi je všeč. To je vse. Skoraj kot sončna kaplja.
Veš, na kaj mislim? Kot kaplje, ki sevajo mavrico.
- Videti je, kot da pada na nebo. - To je to.
- Videti je kot križanje. - Ja.
Hvala za pomoč.
Brez tebe mi ne bi uspelo, Thomas.
- To je noro. - Ja.
Še deset dni snemanja imamo.
Imaš čas, kajne? Nimaš drugega dela.
S čim drugim bi se ukvarjal? Svojo kariero?
Končano. Še en film.
Utrujena sem.
Misliš, da bo čez dva tedna drugače?
To je še sto dolarjev za snemanje samo za prevoz z avtom.
Z vlakom sem se vozila.
Njo bi oblekel v tisti drugi smoking.
Snel bi ji to obleko, čim ni bilo dobro videti.
To moraš videti kot...
Odie ni videti dobro in to je zamegljeno, kajne?
Iščeva res močne fotografije.
Včasih lahko gledaš dve različni fotografiji.
In zelo sta si podobni,
toda ena je očitno boljša od druge.
Včasih pa lahko gledaš dve fotografiji
in ni vedno jasno, če je katera boljša od druge.
Toda fotografija je čudovita. Krasna. -Naj pogledam.
Včasih si lahko rečeš: "Je res pomembno?
Je res ena boljša od druge?
Je res pomembno?"
Pri slikarstvu tega ni.
V veliki meri je pomemben kontekst.
Fotografijo postavite v revijo z modo in postane modna fotografija.
Fotografijo postaviš v "MoMA" in to več ni.
To je verjetno to. Je, kar praviš, da je.
In mislim, da je težko,
posebej mladim fotografom, kot je Marie,
se spopadati s tema prostoroma.
Pri gradnji kariere je pomembno spopadanje s tema dvema prostoroma.
"Tomanová fotografira svoje modele, kako prihajajo in odhajajo
oblečeni, kot bi se vsi radi oblačili,
če bi si lahko privoščili visoko modo, pomešano z lastnimi oblačili.
Zame je, kot bi gledal filmsko različico izgubljenih spominov."
New York je mesto, kjer hočeš uspeti.
Če uspete v New Yorku, lahko uspete povsod.
Sva v časopisu?
Nisva samo v časopisu, v New York Timesu sva.
Sanje se uresničujejo. Ob veliko napornega dela.
Tukaj so ljudje z vodstva Calvina Kleina.
- V redu. - Hočejo snemanje z mano. -V redu.
Calvin Klein, ljubi. Odlično bo.
Čestitam. Videla sem članek v New York Timesu. Hudo. -Vem.
Zdaj snemam prav za njih.
Ogromna je.
Mislim, da je ta velikost boljša.
Lepo je delati s tabo.
Najzabavnejše je delati s tabo.
Dobro delava.
Moje zlate medalje. Kupila sem jih kot nagrado zase,
za svoja dva res velika projekta za Instagram.
Kako dolgo lahko delava tako, preden se zaletiva? -Ne vem.
Danes mora umetnik posedovati veliko veščin,
ki niso vezane samo na ustvarjanje umetnosti in nadarjenost.
Poslovnež morate biti, oglaševalski strokovnjak,
podjetje za odnose z javnostjo, vse to.
To je zelo težka kariera.
Veliko kreativnih karier je težkih, ker nimajo jasne poti
do denarnega uspeha.
- Živčna sem, Thomas. - Vem, ljubica.
- To si že počela. - Ne, ni res.
Dosti avtoportretov sama s sabo sem naredila.
Ni me gledalo še deset ljudi.
Nisem še delala serije avtoportretov 20 fotografij,
ki jih je treba posneti v enem dnevu.
- Nekaj ti bom povedal. - S celo ekipo.
Samo da veš. Satiro sem posnela v treh dneh.
Ko smo bili na strehi, si se odlično odrezala.
Navajena si na avtoportrete. Zato imej to za to.
Veš, kaj je treba početi. Naj te to ne ustavi.
In če moraš govoriti z mano, lahko vedno greva nekam na samo.
Poznam "New York, New York" in poznam tvojo novo knjigo.
Kako se imenuje srednja?
Ta je bila prva in imenuje se "Young American".
- Zanjo verjetno ne veš. - Ja.
To je moja prva knjiga. Zanjo je uvod napisal Ryan McGinley.
Zelo priljubljena je bila, hitro so jo razprodali.
Zdaj je zbirateljski predmet, ker je imela omejen natis.
- Odlično. - Ja, precej v redu je.
Prodajala sem jo za 40 dolarjev, kasneje pa je dosegla 350 dolarjev.
- Kul. - Ko bi vsaj obdržala več izvodov.
Všeč mi je, kako smo zdaj postavljeni.
Zakaj umetniki delajo avtoportrete? Od kod zanimanje zase?
Odlično. To mi je všeč.
Snemamo malo nižje.
- Začeti bi morali. - Ja, dajmo.
Avtoportret je obračanje fotoaparata proti sebi, ne proti svetu.
- Hočeš dva Contaxa ali enega? - Enega. -V redu.
Bistvo avtoportreta je ideja notranjosti.
In zato je tako močna,
ker že imate umetnika, ki je zanimiv v svetu.
Pred kratkim sem bila na snemanju in zdelo se mi je...
Mislila sem, da sem izgubila poročni prstan. -Bog. -Našli so ga.
- Ta je lepa, z lasmi. - Zagotovo bomo to.
Morda umetnik upa, da bo z avtoportretom videl sebe.
Zato nas zanima, ker res hočemo videti, kaj so.
Kako portretirati osebo?
Portreti govorijo o statusu in moči.
Avtoportreti...
To je nekaj čisto drugega, kajne?
Uspeli smo.
Znaš se premikati. Zelo dobro.
Še vedno sem ista.
Čisto drugačna, toda ista.
Včasih hodim po ulici in čutim veter v laseh.
Čutim, kako letijo.
Lasje.
Čutim jih.
Kmalu si jih bom obrila.
Noga me... Zvit gleženj imam. Ne bi smel stati.
Potem lezi.
Moram to nadzorovati.
Lahko sama. Zdaj vem, kako se to počne. -Res?
Razgled je čudovit.
Lepo je imeti toliko svetlobe in videti nebo.
Še eno stavbo gradijo. Upam, da nama ne bo zaprla razgleda.
- Tako bi moral. Ne, naj vidim. - Kasneje.
- Ne, hočem to videti. - Kasneje. -Hočem to videti.
Nehaj. Zdaj se vse, kar počneš, snema.
Mislim, da je v zvezi zelo pomembno, da se z nekom ujemaš.
- Sproščenost. Je to beseda? - In humor.
- Je to beseda? Sproščenost. - Ne vem.
Da se z osebo ujameš.
Živjo, Amadou. Tukaj profesor Beachdel. Kako si?
Se spomniš najinega pogovora o linearni perspektivi v renesansi?
Koliko fotografij boste potrebovali? Približno?
Danes odhajam, čez pol ure.
Ko se vrnem, lahko takoj začnem s snemanjem.
Živjo, Yassin. Kako si? V redu.
Hočeš govoriti o svojem eseju? Kaj ti misliš, kakšen je?
Misliš, da je dober? Tudi jaz mislim, da je.
Toda nekatere stvari so lahko boljše.
Zapustila sem Češko, ker sem mislila,
da nikoli ne bom umetnica, da nisem rojena za to.
Odšla sem kot varuška, delala za družine,
pazila otroke, jim pomivala posodo,
čistila stranišče.
Najtežje je sebi vbiti v glavo,
da to zmoreš, da zmoreš, kar hočeš,
da ne smeš samega sebe omejevati.
Imam knjigo, podpisano.
In imam fotko z njo.
- Lahko napišem v angleščini? - Lahko.
Odlično. Veronika?
Tukaj je več ljudi kot v New Yorku. Noro.
Je ta knjiga nadaljevanje knjige "Young American"?
Čeprav so tudi tukaj portreti mladih,
je ta knjiga drugačna v eni bistveni stvari.
V "Young American" sem bila tem ljudem zelo blizu.
V novi knjigi "New York, New York"
sem že začutila, da se lahko odmaknem.
Začutila sem že, da pripadam New Yorku,
ker sem imela priložnost iti na Češko.
In to, da sem se lahko vrnila domov,
mi je pomagalo, da zmanjšam pritisk nase,
da pripadam Ameriki.
Naenkrat je pritisk izginil in čutim, da spadam tja.
Toda še vedno menim, da sem na začetku
in da je pred mano še marsikaj. In tega se zelo veselim.
Dober dan. -Dober dan. Zadnja knjiga. Ne morem verjeti.
Po češko, opravičujem se. Ni več knjig.
Vse so razprodane.
Odlični ste, lepa hvala.
Tri, dve, ena. Zdaj. Mogoče.
Nor obraz.
Nor obraz, Thomas pa se nasmehne.
Poglej to. Bog.
Bolje.
Debele in mokre so. Zakaj so mokre?
Zaradi razvijanja.
Dober par sva.
- Misliš? - Ja.
Mama. Lepo.
Kaj je dom?
Je to kraj, kjer ste rojeni? Kjer ste največ živeli?
- Je to kraj, kjer imate starše? - Koliko metuljev.
Je to dom vaših prednikov? Kaj pomeni dom?
Obstaja močna povezanost s krajem, od koder prihajate.
Kar je verjetno zelo človeško.
Toda včasih je to tudi razlog, zakaj odidete.
To je iz časov, ko je umrl moj oče.
- Mama. - Ja.
Mama.
Pero ima.
Slišiš čebele?
Za Marie je... Ona ima rada dom.
Hoče biti doma.
A je tudi težko.
Lepo, kajne?
- Kaj je to spredaj? - Elektrarna.
Zaradi nepopolnosti je bolj resnično.
Res lepo.
Tako si jaz predstavljam idealni sončni zahod v L. A.-ju.
- Ja? - Nad oceanom.
Nikoli nisem videla sončnega zahoda nad oceanom v L. A.-ju.
- Lahko enkrat greva? - Mogoče.
Še malo, pa bo konec. Hitro izginja.
SVET MED NAMI
MEDIATRANSLATIONS