Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Før sesong én kom ut sa du: "Det blir tre sesonger."
-Hva? -Hun sa det.
-Hvordan visste du det? -Jeg følte det på meg.
Du var sikker på at det ble to. Jeg var sikker på tre.
Jeg føler meg takknemlig hver gang jeg kommer hit nå.
Fordi det er den siste.
Vi bør lage en Young Royals-film om fem år.
Om fem år?
-Eller om to år. -Om to år?
-Tre, da? -Young Royals gjenforeningen.
Får Simon og Wille hverandre, da?
Jeg håper de dør.
Enhver avslutning føles rar, for det er ikke deres slutt.
-Ja. -Nei.
Sånn: "Ok, hva nå?"
-Det handler om når vi stopper. -Ja, når vi forlater dem.
Når overlater vi det til folks fantasi?
Historien lever videre. Karakterene finnes et sted.
-Men de får ikke se mer. -Nei.
En vakker historie på tre sesonger, som endte i kjærlighetens tegn.
-Ja. -Det hadde vært fint.
Jeg er nervøs for å ikke føle det.
Håper jeg tenker: "Dette er dritbra."
-Hva om vi ikke synes det er bra? -Ja.
-Nei, vi vil elske det.
3 MÅNEDER TIDLIGERE
Vi har en gjennomlesning i dag av de to første episodene.
Alle vil få en følelse av hvordan det blir.
Jeg har aldri vært så full av energi før en sesong.
Før sesong én visste man ingenting.
Sesong to var nervepirrende.
Nå er det bare: "Kjør på!"
Hei!
Den siste uken blir trist. Men akkurat nå er jeg veldig glad.
Hei, popstjerne.
Men selvfølgelig er det bittersøtt.
-Hvordan går det? -Bra.
-Og skolen? -Bra.
Det er gøy. Som en gjenforening.
Hei!
Det går bra. Med deg?
Vi har verdens søteste rollebesetning.
-Du er viral på TikTok. Sett det? -Nei.
De er som en stor skoleklasse.
Jeg og gutta mine.
De er så snille mot hverandre og alle rundt dem.
Og kanskje det er derfor det har blitt ekstra spesielt.
Jeg brukte disse på spa.
Å møtes for en siste sesong er selvsagt spesielt.
Det er en avslutning.
-Hallo, alle sammen! -Velkommen…
Til siste sesong av Young Royals.
Historier skal bindes sammen,
man skal ikke sitte igjen og tenke: "Hva skjedde her?"
Så er det det personlige aspektet.
Vi har vært sammen så lenge, man blir veldig nære.
Tre år, det er som å gå på videregående sammen
-Vi skal uteksamineres! -Ja! Det er sprøtt.
Hele gruppen vil aldri jobbe sammen igjen.
Vi skal jobbe med ulike prosjekter. Men det er trist.
Ok, da setter vi i gang. Episode én, sesong tre.
"Innendørs, slottet. Dronningens kontor."
FØRSTE INNSPILLINGSDAG
Det er gøy at Wilhelm har litt mer farge denne sesongen.
-Veldig fint. -Ja.
Man har aldri sett det før. En knallrosa strikkegenser.
Basert på det vi har snakket om,
føles det som en utrolig sterk sesong,
på grunn av hvordan karakterene utvikler seg og stemningen vi går for.
Det blir spennende.
Da jeg trodde vi bare ville få én sesong,
var slutten på første sesong slutten på andre sesong.
-Var det? -Ja.
"Hvis jeg bare får være med Simon, vil jeg kunne utføre rollen min."
Ja.
Og så: "Men gjør du det?"
Er Simon problemet?
Er skeivheten problemet, eller er det noe annet?
Jeg gleder meg til å fortelle det!
Vi har vært gjennom så mye.
Vi deler opplevelsen av livet i offentligheten…
Zoom inn!
Men nå er denne gruppen også noen av mine nærmeste venner.
-Rett til Fabian. Imponerende. -Ja.
Vi har kommet hit i tre uker.
Vi er veldig nære. Det er som en liten familie.
Og så går man hver sin vei.
Det høres fælt ut, men vi kommer til å ses.
Jeg vet ikke hva de sier, men jeg forlater dem ikke.
Jeg har ikke hatt tid til å bearbeide alt ennå.
Nå er det bare gøy å være tilbake
og jobbe med alle disse herlige menneskene igjen.
Ok, alle sammen. Skuespillerne er klare.
Alle setter seg i bilene, og så begynner vi.
Kan Wille, Edvin, rette litt på jakken?
Nei!
-Skal jeg ha briller i begynnelsen? -Ja, men ta dem av senere.
Klipper 120, første opptak.
Mark.
Sånn.
-Edvin! -Skal vi gi det en dag?
Nå løper de bak oss og vinker.
Herregud. Hvordan takler du… Er det ikke skummelt?
Ok.
-Jeg ble redd. -Gud, jeg trodde det var…
Det var fans utenfor som skrek.
I fjor kjørte noen hit med moren sin fra Tyskland.
I går så jeg noen løpe rundt utenfor.
Jeg tror hun var fra Danmark. Jeg vet ikke.
Jeg kommer, Niklas…
Vi har blitt symboler på noe.
Alle sammen.
Edvin Ryding og Omar Rudberg!
Historien har betydd noe.
Det har betydd mye.
Det er stort at det har hatt den effekten på folk.
Så mektig som det blir.
Young Royals!
-Takk, Omar. -Takk, Edvin.
-Vi har gjort en fantastisk jobb! -Ja!
TAKK! ENDELIG!
Mange fans har sagt at Royals ga dem mot
til å komme ut til foreldrene.
Young Royals fremstiller homofil kjærlighet som ekte kjærlighet
uten å fokusere på det seksuelle aspektet.
Jeg tror det har hjulpet mange unge.
De ser to unge gutter som er forelsket uten at de tar piller og har sex.
Vi har vist at det kan gjøres i Sverige og berøre folk over hele verden.
I undertrykte land.
Det er noe av det beste jeg har opplevd.
Det er en enorm gjenkjennelsesfaktor.
Det er flere ulike etnisiteter, ulike seksualiteter.
Alle får utforske, mens vi tar opp ekte tenåringsproblemer.
Folk føler seg elendige når de er tenåringer,
og noen tar opp det temaet.
Noen av reaksjonene fra seerne som har truffet meg,
er eldre folk som ikke fikk leve ut
tenåringsforelskelsene sine på grunn av undertrykkelse.
De kunne ikke være med den de var forelsket i på skolen,
men de har oppfylt drømmen gjennom Young Royals.
Det var utenkelig da vi filmet den første sesongen
at det skulle bli dette.
Og nå er vi her, og så kommer det folk fra hele verden
bare for å se slottet.
Vi er fra Belgia. Fra Antwerpen.
Så, ja.
Vi reiste helt hit.
Vi besøker slottet.
Det er fint å se det i virkeligheten. Det er ikke bare fiksjon nå.
Ja.
Omar og jeg snakket mye om dette.
Han hevder at han visste fra starten, men jeg tror ikke på det.
Jeg leste det for første gang, og bare: "Dette blir stort."
Jeg bare visste det.
Derfor fikk jeg panikk. Jeg ville virkelig ha rollen.
Da jeg hørte om en ny ungdomsserie for Netflix,
om en prins som forelsket seg i en gutt…
Jeg bare: "Hvordan kan jeg bli med?"
-Og du ble med. -Ja.
Hva?
Dette er sinnssykt!
Ok, play.
-Hei. -Hei.
Jeg har aldri sett noe så sykt i hele mitt liv.
Vi hadde snakket sammen i to sekunder.
Omar løp inn og vi hilste kjapt.
"Da begynner vi."
Vi rakk ikke å si hei, for jeg kom fem minutter for sent.
Du må slette meldingene våre.
Det er flott at du allerede ser hvor mye vi stoler på hverandre.
Hvorfor? Hva mener du?
Vi hadde kjent hverandre i to sekunder.
Jeg merker at Edvin er fantastisk. Han ligger i fanget mitt og fikler…
Jeg følte umiddelbart at han kom til å få rollen,
så jeg måtte levere.
Og du ser når jeg begynner å improvisere og lener meg mot ham…
Det vekker noe i ham, og han fortsetter.
Edvin var den vi valgte først.
Hei, jeg heter Edvin Ryding. Jeg er 17 år, 180 cm høy.
Han passet godt inn i det jeg ville med serien,
han hadde en varme som ga karakteren noe ekstra.
-Ok. Takk. -Selv takk.
Jeg ville jobbe med kontraster.
Rike folk har også kviser,
og må den populære jenta være blond og sprudlende?
Sånn vi er vant til. Eller kan hun være annerledes?
Og se frem. Sånn.
Det er så rart. Dette var 2020.
Jeg var så nervøs.
-Liten baby! -Må den onde gutten, "August"…
Jeg heter Malte Myrenberg Gårdinger og jeg er 19 år gammel.
Må han være så kontrollert og se ut som vi er vant til å se ham?
Malte hadde langt, krøllete hår. Han hadde store øredobber.
Privat er han en myk person, og denne karakteren er ganske hard.
Maltes lange hår!
-Wilhelm og jeg er barndomsvenner. -Vi er i slekt.
Men jeg er kjæresten din. Det bør vel gå foran?
De fem er helt andre personer privat.
Ingen av dem er typecastet.
Jeg var nervøs. Det hører man.
Hvis du finner noen som kan fikse…
Simon var karakteren som startet her, men endte opp der.
Hei, jeg heter Omar Rudberg, jeg er 173.
Han skulle være en stor, robust, jordnær person.
Så da vi møtte Omar og han var en helt annen type,
måtte vi tenke nytt og omskrive manuset
for å gjøre ham til en annen type.
Se på hverandre.
De beveget seg så naturlig selv om de ikke kjente hverandre.
Og fremover.
Og det er uvanlig for to gutter å være så komfortable i kroppen sin,
og med hverandre.
Da jeg så dem sammen, visste jeg at vi ville jobbe med dem.
Takk!
Historien min var litt annerledes, for jeg kom inn mye senere.
Jeg heter Frida. Jeg er 20 år gammel og bor i Stockholm.
Jeg håpet jeg skulle få rollen.
Jeg visste ikke at det var Netflix eller noe.
Jeg visste bare om Sara, og at jeg elsket henne.
Jeg tenkte "Hun er meg, hun er min."
Jeg trives her.
Og så fikk jeg den ikke, og da ble jeg så lei meg.
Men jeg tenkte: "Det var ikke meningen.
Da fortsetter livet mitt her i Barcelona."
Så, tre måneder senere, ringer Martin Söder i panikk.
"Hei. Hva gjør du? Kan du komme til Sverige?"
Og nå er jeg her,
og det er den beste avgjørelsen jeg har tatt i mitt liv.
Oi! Gjør det igjen!
Du kunne den første…
…in this together
Du gjør sånn.
Det stemmer!
Hei. Dette er gøy.
Vi lager en dokumentar om Young Royals.
Hvem gjør det bedre, jeg eller du?
Det er dette man gjør i skolescenene.
Man tvinner ikke tommeltotter, det skrives i vei.
I dag filmer vi en scene der August,
som lovet å ikke snakke med Wille eller Simon,
ikke kan la være å spørre Simon hvordan det går.
Så Wille ender opp med å klikke på August,
og de havner i slåsskamp på biblioteket.
Vi har gjort dette så lenge, og vi har laget tre sesonger nå,
vi kjenner disse karakterene utrolig godt.
-Tilbake et par skritt, Edvin? -Ja.
Jeg lever med denne karakteren på en så fascinerende måte nå.
Han har kommet under huden på meg og vil være der lenge.
-Klar! -Vær så god!
I Royals gjør vi mye improvisasjon for å få det til å føles autentisk.
For det er sånn man snakker når man er 16 år.
Ta ned det store skiltet.
Omar!
Jeg vet hvordan Simon ville sagt ting.
Det står kanskje ikke i manuset, men jeg vet hva han prøver å si.
"Ok, vi gjør det." Så flyter det.
Jeg kan prøve å trykke på litt mer.
I sesong én kartla jeg hvem Wilhelm var og er,
og hva han drømmer om. Og det blir større etter hvert.
Jeg var 17 år og Rojda kom inn og tok meg i hånden
og viste hva det betyr å være modig.
Hun skapte et trygt miljø fra starten av.
Alle skuespillerne hadde så ulik erfaring.
Jeg måtte vinne deres tillit så de våget å åpne seg for meg også.
Det er en scene i sesong én der Wille og August tisser.
Jeg ville at de skulle komme følelsesmessig nærmere hverandre,
men vi fikk det ikke helt til.
Jeg ba dem ta noen minutters pause.
Så kom Malte bort til meg og sa:
"Når jeg blir frustrert, pleier jeg å skrike."
Jeg bare: "Ja!"
Vi prøver, vi må ikke bruke det.
Men det var det vi brukte.
Det var impulsen hans.
Sånne ting gjorde nok at man bare sa:
"Wow, jeg kan bidra med noe her."
Men det var også en frihet og en følelse av tillit,
for vi var ganske unge,
men hun ga oss likevel respekt.
Noen ganger kaster jeg ting inn.
Det kan være en replikk, det kan være en tilfeldig handling.
Noen ganger bare: "Der er Wilhelm!" Det er ganske kult.
Det er fint at du ser på ham før du starter.
REGISSØR
-Liker du det? -Ja, det var fint.
Stille på settet!
Det mest "metode" jeg gjør, er vel at jeg lager spillelister
til alle karakterene jeg spiller, uansett prosjekt.
Så Wilhelm har tre spillelister nå.
De er ganske forskjellige, og det er interessant.
Du kan bare høre på dem og se hvordan han har forandret seg.
Du er ikke konge ennå.
Takk!
-Bra! -Det var fint.
-Vi leser siste episode. -Kom igjen.
-Faen, jeg er nervøs. -Jeg har ikke lest femte episode.
Vi leser gjennom siste episode.
Jeg har mine mistanker.
Jeg vet hva jeg tror, eller håper, vil skje.
Men du vet aldri hva luringen skriver.
Det blir spennende å se hva skuespillerne sier når de leser det.
Er noe rart, kommer det frem da.
De bryr seg så mye om karakterene
og vil at ting skal gå så bra som mulig for dem.
Så det var selvsagt litt nervepirrende.
Det blir spennende å se hva som skjer.
-Jeg er litt nervøs. -Jeg også.
-Kom igjen. -Vi gjør det.
-Kan vi begynne snart? -Alle er her.
Ok, folkens.
Den siste episoden av Young Royals er det vi leser.
Liten oppsummering. Simon har gått inn i seg selv etter at han kastet steinen.
Og han har akseptert disse nye betingelsene,
at han må ta et skritt tilbake for å unngå fare for seg selv og familien.
Og på slutten av episode fem slår de opp.
Samtidig har de i tredje fått tilbake sine privilegier.
De skal ha avslutningsmiddag og er veldig gira.
Og August tror at Sara har kommet tilbake, og at de har en sjanse.
Og Felice har vel begynt
å si hei til Sara når de andre ikke ser.
Ok.
Da begynner vi.
Første side.
Ok.
Jeg føler et stort press på å avslutte dette
på den mest vidunderlige og den mest hjerteskjærende måten.
Fredrika så deg med August.
-Hva? -På middagen. Dere klinte.
Hvis de ikke tror på det jeg har skrevet, føles det ganske tøft.
Og slutten er selvsagt det viktigste.
At de føler:
"Wow! Jeg fikk avslutte karakteren min med dette øyeblikket."
Nei, August. Du og jeg, det er over.
Jeg kan ikke slutte å føle det jeg føler for deg.
"Sara kysser ham mykt. Et avskjedskyss."
Fy søren!
Dette føles mer som en begravelse enn siste skoledag.
Jeg hadde bestemt meg for at jeg ikke skulle bli rørt eller gråte.
Men når jeg hører stemmene deres
lese historien som vi har kjempet så hardt for å få fortelle…
Jeg vil ikke gjøre deg opprørt, mamma.
Det er det siste jeg vil.
Unnskyld.
Da ble jeg veldig rørt.
"Utendørs, Hillerska."
Det var en umiddelbar reaksjon på alt vi har vært gjennom.
"I stedet for den gamle klassikeren, begynner noen å synge Simons sang.
Litt forvirring før alle blir med.
Wille ser på Simon. Simon blir rørt.
Noe av det han har gjort har betydd noe for elevene."
Hvordan skal Wille takle dilemmaet han står overfor?
"Kan jeg være kronprins og være sammen med en gutt?"
"Kan jeg være fri, men fortsatt ha denne rollen?"
Og det vi sier er at det faktisk ikke går.
Vi får det bare tildelt. Ingen har valgt.
Ikke folket, ikke du, ikke jeg.
"I baksetet ser Wille på Simon og tar hånden hans.
Simon åpner vinduet,
vinden blåser i håret deres.
Simon begynner å synge med, Felice og Sara blir med.
Wille nyter øyeblikket, ser på Simon, så rett frem,
inn i kameraet. Og så ser han bort."
Ja. Heltene.
Ja. Vi skal si ha det til alle sammen.
Jeg synes det er en verdig slutt.
Det føles bra for alle, tror jeg.
Noe jeg virkelig liker med denne slutten,
er hvordan han snakker med moren sin om at han ikke har valgt det.
Og det sier så mye om folk som bare er seg selv.
De velger ikke, de er bare.
Det føltes som det ble sagt så mye mer
enn bare at han ikke skal være prins, det var så mye mer.
Det er dit vi har vært på vei hele tiden.
Det er fint med det siste blikket, at han ser bort til slutt.
Ja, vi må gjøre noe annet med blikket, vi må avslutte på en måte…
Vi kan ende med at han ser inn i kameraet, men det er noe med å overlate…
Og bare være der med dem.
Vi har skapt en serie der mange har investert mye i karakterene.
I denne sesongen skjer det mye som utfordrer hvem de egentlig er,
og noen karakterer mister godhetsstempelet de har hatt.
Vi etterlater dem på et rolig sted.
Det høres ut som de dør, men de kan dra i fred.
Og den tristeste å forlate er August.
-Ja, men… -Det er så jævla trist.
Jeg vil ikke føle meg bra i den posisjonen.
-Nei. -Men det er også noe.
Dette blir hjerteskjærende…
Håper dere overlever. Bare nevner det.
-Det var fantastisk. -Dere er best.
Så på et tidspunkt midt i fikk jeg klump i halsen.
Jeg bare: "Nei, det skal jeg ikke."
Så kom slutten, og jeg bare: "Jeg skal."
Ulempen med å øve. Man blir utslitt.
Det beste kommer når du øver.
Ja. Så nå sitter vi igjen med dritt.
Slutt!
I'm a bitch, I'm a boss…
Kyss og klem. Ha det!
Hun er tilbake. Saras første dag på skolen.
Vi prøver å bytte plass.
Jeg tenkte på det i dag.
Jeg får aldri møte Sara eller disse karakterene igjen.
Det var en trist erkjennelse.
Jeg tror jeg har fornektet mange av disse erkjennelsene.
Jeg får én hver dag: "Å, Gud!"
Så det blir utrolig trist den siste dagen.
Når du hører dem komme, gå på plass.
Si din første replikk på veien. Ikke si det der borte.
-Når Vincent ser opp, går dere. -Ja.
-Han gir deg signalet. -Ja.
Hun er ikke mye med i de to første episodene.
Og det var skuffende i starten,
for jeg vil være med så mye som mulig denne sesongen.
Men jeg er så glad for det nå,
for oppbyggingen er kjempebra til når Sara kommer tilbake.
De nasjonale prøvene er utmattende.
August har fra sesong én vært en av mine favorittkarakterer.
Hva er det?
Hva skjer med August?
-De snakker ikke. -Vi trenger skuespillerne på plass.
-Jeg er ikke med, ikke sant? -Nei.
Jeg vil at han skal gjøre det bra og ta seg sammen.
Han burde snakke med psykolog.
-Jeg vet ikke om jeg klarer dette… -Kom igjen.
Vi tar en klem.
Det går bra.
-Ja. -Ja.
Litt skuespill.
Scene 406, klapper 719, første opptak.
Skulle jeg gå på "vær så god"? Nei.
Vær så god!
Nesten.
Edvin prøver å imponere, men ballen ender opp i skogen.
I skogen?
Ja?
-Hårfarging! -Hva?
-Hårfarging! -Farge håret? Ok.
-Skal du farge håret? -Ja.
Ja, jenter. Takk for en bra kamp.
-Så fint å forlate barna en stund. -Så fint.
-Vi ses på søndag. -Ja, elskling.
Ha det gøy.
-Kommer du på symøtet? -Ja, selvsagt!
-Herlig. -Bra.
-Herregud. -Kyss.
-Jeg lar racketen ligge. Går det bra? -Ja, ingen skal hit før i morgen.
Det var akkurat sånn i 2008!
Hvordan var det for meg i Torekov sommeren 06, da?
Vet du hva? Det er foreldet.
2008 er bare et par år siden.
Kjerring.
Ha det gøy!
Avskyelig.
Pokker ta dere!
Og dere er dårlige i padel.
-Hva gjør dere? -Farger håret.
-Jeg ser det, men hvorfor? -Han er litt for blond.
Hva? Naturlig blond?
Jeg har alltid farget håret, Omar.
-Jaha. -Siden sesong én.
Visste du ikke det?
Jeg har ikke tenkt på det. Er du virkelig blond?
-Ja. -Han hadde…
Øyenbrynene er ikke så blonde. De er like mørke som håret.
Jeg farget dem en periode. Jeg tror det er derfor.
Hva? Så sykt.
-Det er mye du ikke vet om meg. -Mye falskt…
-Stilige solbriller. -Takk.
Takk.
De er veldig skjeve. Jeg tok dem fra Evelina.
-Når skal du på settet? -Ikke før etter lunsj. Samme som deg.
-Skal vi gjøre to scener i ettermiddag? -Ja.
Ja.
-Hvorfor stoler du på at jeg vet alt? -Det er to scener.
-Fordi du er skuespiller. -Er ikke du det?
Noen ganger.
Simon og Wilhelm snakker om monarkiet.
Og om Simon faktisk er imot monarkiet.
Og hva Wilhelm mener er bra med monarkiet.
Og de har aldri snakket om noe så alvorlig før.
Scenen fremhever forskjellen mellom dem.
Absolutt.
Men på en eller annen måte forstår de hverandre.
Ja. Det er følelsen gjennom hele serien.
Kan de være sammen?
Vi leser ikke ord for ord det som står i manuset,
det kan høres oppstyltet ut.
Så vi jobber mye med å si det
slik vi selv ville sagt det.
Ok, da prøver vi? Les.
Du begynner med: "Hei. Du, jeg…"
Vent, dette er en annen scene…
Skal vi ta denne også?
Så vi har to scener i dag?
Jeg tenkte på den andre. Jeg har ikke lest på denne.
-Men du kan den andre? -Prøv den andre.
Du svarte ikke på Vincents spørsmål.
Er du imot monarkiet?
Jeg er ikke…
…en "monarklist" eller hva…
-"Rojalist." -Rojalist.
-Er det der? -Ja.
Ja, vel, jeg er ikke akkurat rojalist.
Så du vil styrte meg?
-"Så du vil…" -Styrte meg.
"Styrte meg." Sier man det?
-Det står det. -"Styrte"? Det husker jeg ikke.
-Ikke "støtte". -Styrte.
-Ja. -Ja.
Ja, jeg har glemt det.
"Jeg kan like deg og være imot…
Ja. Jeg kan like deg og være imot systemet.
Jeg vet hva jeg sier etter dette.
Men ikke helt hvordan.
Men det er noe sånt som…
Men det må ikke være noen som blir født til det.
Nei? Faen! Da husker jeg ikke hva det er.
-"Forener folket?" Høres ut som Jon-Olof. -Ja! Faen.
"Forener folket?" Det høres ut som Jan-Olof.
Jeg ser hvordan du har det.
Det er siste replikk.
Du svarte ikke Vincent.
Jeg er ingen rojalist.
Hør her, Rebecca.
Er ikke håret mitt bredt? Forstår du?
-Mitt også. -Ja.
-Det er firkantet. -Ja.
Veldig bredt.
Håret mitt føles bredt i dag.
Jeg kan ikke forklare det annerledes.
Det er litt sånn.
Men det skal være sånn.
-Hei, kjære. -Ja, kjære.
-Skal vi begynne? -Ja, takk.
-Skal vi se. -Ja.
Er håret ditt mørkere?
Det farges jo.
-Ja. -Ja.
Ja. Jeg gjør det hver gang.
Klapper 73, andre opptak.
-Nei! -Vær så snill.
Satan.
Hevete!
Bli der du hører hjemme, prins!
-Pokker. -Dressen din!
Hopp sann!
Kutt!
Stå der og si det. Så snubler du.
-Ikke i midten. -Nei.
Det er blikket som får dere til å gå mot hverandre.
Er du virkelig over meg?
Hva faen tror du?
Jeg tror at Omar og jeg har vokst sammen med Simon og Wilhelm.
Sammenligner du hvordan vi tilnærmer oss intime scener nå
med sesong én, er det to helt forskjellige ting.
Første gang var det veldig rart. Vi kjente ikke hverandre så godt ennå.
Så skulle vi inn i en verden der vi skulle være intime.
Vi var veldig nervøse. Det var skummelt og kleint.
Jeg fikk nesten adrenalinanfall første gang vi sto der
og skulle kysse for første gang.
Det var så jævlig rart.
Men det ble lettere og lettere.
Sesong to var ganske tøff, for vi hadde gjort det én gang.
Så gikk det lang tid, vi ble veldig gode venner.
Og så måtte vi være intime igjen,
og skape den spesielle kjemien igjen.
Og det var rart, for vi var kompiser.
Men i sesong tre føltes det jævlig chill.
Noe spesielt og unikt for meg i serien,
er når de berører hverandre.
Intimiteten de skaper…
Da jeg så på, følte jeg at jeg forelsket meg.
-Ja. -Jeg kjente det i magen.
De berørte hverandre, og jeg bare…
-Eller måten de ser på hverandre på. -Øynene deres.
Alt det gjør det veldig spesielt.
Stille på settet.
Noen scener krever mer koreografi.
Kan vi begynne?
Vær så god!
Alt du ser i den scenen var koreografert.
Vi vet når og hvor vi skal stoppe.
Hvilke klær vi skal ta av, hvordan vi fortsetter å gå.
Den neste veggen, stopper der. Åpner døren, går inn.
Den scenen var veldig vanskelig.
Vi slo tennene sammen en gang…
"Faen." Og så fortsetter man.
Den scenen var vanskelig sammenlignet med en kyssescene,
der vi bare kysser hverandre.
Så det kommer an på.
-Ble dere gjenkjent på gata? -Ja!
-I New York? -Ja!
-Rart. -Det var så sykt.
-På Times Square. -Hva?
Jeg skal finne en video.
Denne…
Dette var en av de få gangene
jeg har merket at folk stirrer.
"Herregud!"
Herregud!
Faen.
Var det skummelt eller bare gøy?
Nei, det var ubehagelig. Men det var også…
Det var som å bli kastet inn i en verden
som jeg bare har sett på avstand.
-Det føles som en feberdrøm. -Ja.
Jeg var jævlig heldig som hadde Omar der.
Og jeg tror han følte det samme.
Hadde jeg vært der alene, hadde jeg kollapset.
Så sykt at dette skjer.
Og i USA. Det var helt sykt.
Det var 300 mennesker utenfor, og alle bare skrek.
De ropte navnene våre, det var paparazzier og vakter.
"Hva skjer?" Det var en syk opplevelse.
Her ser du hvordan vi hadde det. Omar lakker neglene.
Det er kjempemorsomt.
Det er så jævlig morsomt!
Ok, fokuser.
Alle mine forbilder har sittet i sofaen, så det var så surrealistisk.
Og da vi dro derfra,
var det åtte livvakter som førte oss gjennom et folkehav.
Det var bare så…
Selvsagt var det gøy, men samtidig skummelt.
Men jeg tror ikke jeg forsto hva som skjedde før…
-Før du så bilder av det? -Ja.
Det er en mors… Her er den. Det var sykt.
Sånn ser jeg ut når jeg drar.
-Jeg ser livredd ut! -Ja, men glad.
-Men… -Det er din første paparazzi…
Ja, det er det faktisk. Det er gøy.
Jeg vet ikke om folk skjønner det,
men det er sjeldent man møter en gruppe mennesker
som man kan ha det så gøy med. Alle klikket allerede i sesong én.
Og da hadde vi ikke vært med på så mye ennå.
Hvorfor er det så mye mygg?
Vi har vært her i tre år, og det har aldri vært så mange.
Men nå er det sommer.
Dette er den viktigste scenen.
Den siste scenen i hele jævla serien.
Wille frasier seg kronen og løper mot Simon,
og forteller ham at han har gjort det.
-Simon har aldri vært problemet. -Nei. Det er rollen!
Det er rollen, systemet. Det har alltid vært sånn.
Nei, ikke "alltid vært sånn". For da handler det om system…
-Det er sant. -Den har alltid vært problemet.
Det har tatt ham tre sesonger å komme til denne konklusjonen.
Han har innsett at: "Dette gjør jeg ikke."
"Lås inn sønnene deres.
I kveld blir vi dyr. Vi er jentene fra natur."
Det er litt morsomt.
Men hva med guttene?
Stille, opptak!
Klapper 885. Ok.
Og vær så god.
Det handler ikke om Simon, det er rollen.
Det har alltid vært rollen som har vært problemet.
-Kanskje det er greit om jeg snur meg? -Ja, vi ser ham der.
Du bare: "Og der er han. Selvsagt er det ham."
-Ja. -Alt faller på plass.
Det blir en sinnssyk slutt.
-Hva om jeg ikke vil? -Vær så snill, ikke i dag.
Jeg vil ikke gjøre deg opprørt, mamma. Det er det siste jeg vil.
Takk! Så fint. Bravo!
Det ser flott ut.
Høye knær.
Ta på bakken.
Start gressklipperen.
Dra…
Vi snakker om,
etter at vi har filmet Young Royals, hvor lenge vi…
Hvor lenge vi skal vente før vi spiller sammen igjen?
Skal vi spille fiender?
-Ja. -Eller ikke?
Hundre prosent fiender.
Fantastisk. Seerne vil tro at alt går til helvete.
Spoiler!
-Har du ikke lest det? -Jo! Vi tuller.
Og scene! Nei, tuller.
Jeg kan ikke være med. Scenen avslører hva som skjer.
-Faen! -Ja, vær så snill…
Få se på klemmen.
Det er sånn nå.
Forskjellen er fin.
Nei, vent. Jeg må klemme deg sånn.
-Skal vi filme? -Ja.
Dette er siste gang vi ser Wille og Simon kysse,
etter å ha gått gjennom helvetes kval i tre sesonger.
Når vi står på denne fantastiske veien,
og sommeren bare vibrerer rundt oss,
og alle vet at dette er et av de siste bildene,
blir det veldig mektig.
Vi er klare!
Sikker på at du er over meg?
Hva tror du?
Bare fortsett.
Kommer dere?
Ja.
Takk!
Fy faen så fint! Du er så god!
-Var det bra? -Slutt! Så bra…
Da sier vi takk for i dag!
Fy faen så sykt.
Men…
Jeg er lei meg på ordentlig.
Ha det!
Gå!
-Har du ingen kommentarer? -Nei.
-Ingen? -Jeg vet ikke ha du snakker om.
Men vi har lett etter deg en stund nå.
-Nei, intervjuet er faen meg over. -Ok.
Pinlig.
Det er ikke alltid lett.
¡Adiós, mi gente!
Helsike!
Å, shit!
Går det bra?
Slutt! Det er drap!
Herregud!
-Du går tom for ammunisjon. -Ikke jeg!
Velkommen tilbake til en ny dag på Young Royals.
SISTE DAG MED FILMING
De river ned alt nå.
Trist å se.
Det er faktisk slutt.
Takk!
-Det føltes som en fin sluttscene. -Ja.
De får være nyforelsket igjen,
som i sesong én, når de har denne…
Valpeøyne.
Man kommer til å tro at de får hverandre, men ikke de.
Ok, det er det vi avslutter med.
Vennskap overvinner alt, og så bare: "Nei, det er de fire, og nå drar de."
Kjempefint. Kult.
Jeg skal ikke kjøre. Men jeg har insistert på å være i bilen.
Jeg vil ikke sitte her alene når vi filmer det siste.
-Nei. -Sitte her og…
Så jeg gjemmer meg i bilen.
Jeg prøver bare å holde tilbake tårene.
Vi skal filme det siste du vil se i Young Royals,
på skjermen og i serien.
Det aller siste. Det er det vi filmer nå.
Pass hodet.
Ikke slå den!
Nei, enda en. Pass deg!
Masse klegg.
Ja, da er det siste bilde.
-Jeg er ikke i den første? -Nei.
-Så fint. -Så du vet det.
Ha det.
-Jeg tar den av. -Nei.
Vær så god.
Takk. Faen så bra!
Bra! Da har vi det.
Vi har akkurat filmet
det siste bildet i Young Royals. Hvor vilt er ikke det?
Vi skal fullføre løpescenen som vi filmet for en uke siden.
Men det er også Frida og Nikitas siste scene.
Hallo.
Hei.
Hun har ikke førerkort, så nå må vår ekstra-Sara kjøre bilen.
-Jennifer! -Også kjent som Jennifer.
Etter dette filmer vi badescenen.
Det siste vi gjør.
Så er vi fri.
Skal jeg rope på veien? Og en siste, som før?
-Rop så mange ganger du vil. -Simon!
Stille, opptak. Kamera!
Vi venter på sola, hvis noen lurer.
Vi venter på sola.
Du sier ha det til karakterene og alt rundt det.
-Er du klar, Edvin? -Ja!
Men jeg er veldig glad for det,
for nå kan karakterene leve livene sine på egen hånd.
Og det trenger ikke være så dramatisk.
-Klar! -Vær så god!
Simon!
Men det er veldig trist.
Simon.
Fordi jeg ikke får møte Sara mer, for jeg elsker Sara.
Takk! Der satt den!
Vi må løpe dit. De venter på oss.
Det er så jævlig rart.
Fy faen så fantastiske dere er!
Helt utrolige.
Se! Hva er dette?
Et minne!
Jeg elsker deg.
Du er fantastisk, vet du det?
Jeg synes det er en vakker slutt, vi forlater dem med verdighet.
Men det er veldig trist.
Du har vært sammen med noen i tre år.
Det har betydd mye.
Å være den jeg vet hadde betydd så mye for meg som ung,
med diagnosen og alt.
Å se noen med diagnosen spille den rollen…
Nå er det over, og vi vet at det er sånn vi forlater dem.
Nå er det slutt.
Det er en veldig rar følelse, men også fint.
Det føles som en dårlig film, at vi avslutter med dette.
Ja. Litt cheesy, mener du?
Ja, så jævla cheesy.
-Det er veldig vakkert. -Ja.
Man er trist og glad.
-Ja. -Ja.
-Blandede følelser. -Blandede følelser. Ja.
Jeg tør ikke å ta det inn over meg.
Jeg legger også press på meg selv til å reagere på en bestemt måte.
-Det er ikke bra. -Nei.
Ikke bra.
-Jeg er rådvill. -Vi må tilbake.
-Vi jobber nå! -Ja, vi må jobbe.
Nei, jeg blir så lei meg nå.
Det slo meg at dette snart er over.
Faen, altså.
Young Royals har forandret livet mitt på en helt syk måte.
Vi går igjennom det igjen.
Og så er eventyret over.
Hei. Kom hit.
Dette er din plass.
Jeg er ikke like sikker på hvordan ting blir etter dette,
som jeg var da jeg hørte om dette første gang.
Da visste jeg hvor bra dette kunne bli.
Jeg aner ikke hva som vil skje.
Nå er det siste del av scenen.
-Du vil bare at jeg skal gråte igjen. -Nei!
Jeg har lært hva som funker. En siste dialog også.
Hvem begynner?
Kanskje det ikke spiller noen rolle?
Det er fint om du gjør det. Prøv, så prøver han etterpå.
Tre sesonger er nok,
for man forteller en del av historien deres,
en del der det skjer utrolig mye.
Vil du bare filme og se hva som skjer? Ja.
Han vil alltid være der.
Han og dette har endret livet mitt,
men jeg må gi slipp på Wilhelm. Han er alltid der.
Og vær så god.
Hvordan kan det være over mellom oss?
Hvordan kan vi ikke kjempe mer?
Wille…
Det er ikke over for Wilhelm. Han dør ikke når vi slutter å filme.
Livene deres går videre, publikum ser det bare ikke.
Takk.
Fy faen så bra. Det var sinnssykt.
For et jævlig bra opptak. Dere er utrolige.
Ser jeg ferdig ut? Det er fordi jeg er det.
Bra jobbet, alle sammen!
Vi er ferdige med scenen.
Vi er ferdige med 647, denne sekvensen. Takk, alle sammen.
Nå tar vi siste scene, vi bytter location.
Du snubler først her et sted.
Kan det være maks fem opptak? Seks?
-Jeg tror ikke det. -To opptak?
Kanskje. I begge retninger.
Fire, da? Om vi er heldige og alt går bra.
Ellers fem eller seks, kanskje? Og så er vi helt ferdige.
Gjør dere klare! Alle i posisjon!
Klar. Stille, opptak!
Kamera!
Klipper 1151, første opptak.
Dager bak oss, år som går
De sier at tiden…
Vær så god.
Jeg ble såret, jeg mistet meg selv
Helt fortapt før jeg fant min vei
Det vi hadde og hvem vi var
Jeg kan ikke glemme alt det bra
Jeg kommer til å savne det Young Royals er.
Men nå må de gjøre sin greie og være i fred med hverandre.
Vi ble testet, vi måtte slåss
-It's a wrap! -It's a wrap!
Men det vi var kan ingen ta fra oss
Går hver vår vei når det er slutt
Noe jeg vil huske livet ut
Det vi hadde og hvem vi var
Jeg kan ikke glemme alt det bra
Om du ber meg om et svar
Hillerska lever videre
Du er fantastisk!
Takk for at dere så på, og takk for all kjærligheten.
Gjennom årene.
-Vi ses. -Vi elsker dere.
Ha det bra.
Jeg vil si noe, ellers vil jeg angre.
Det har vært tre utrolige måneder.
Dere er fantastiske, jeg elsker dere.
Og du. Jeg er så jævlig glad for at jeg fikk dele dette med deg.
Jeg har ikke bare nytt det på et kunstnerisk og kreativt nivå,
men jeg har også fått en god venn som støttet meg i dette kaoset.
Og jeg er så takknemlig for det!
Tekst: Anette Aardal lig for det!