Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pozdravite mog tatu, Natea Bargatzea!
VAŠ PRIJATELJ, NATE BARGATZE
Volim te.
Hvala.
Phoenix, mnogo vam hvala.
Ovo je bilo super.
Hvala.
Jako ste ljubazni.
Evo ga. Počinjemo.
Dakle…
Kako volim…
Obožavam stand-up komediju.
Moj posljednji pravi posao
i posao na koji ću se vratiti kad mi ovo propadne…
Očitavao sam vodomjere.
Hvala.
Taj posao…
Vidite o čemu se radi iz opisa.
Rekao bih da očitavam vodomjere.
„Što je to?”
Evo, sad ću vam reći.
Očitavamo vodomjere. To je…
To je sve.
Radio sam to u Mount Julietu u okrugu Wilson u državi Tennessee.
Morao bih se parkirati i proći kroz čitavo susjedstvo.
Išao sam od kuće do kuće i bilježio koliko su vode potrošili.
Bila je 2001. godina i 11. rujna dogodio se napad.
Ako ste stariji,
sjećate se da se čitava zemlja bojala da će biti još napada.
Bojali smo se i mi u okrugu Wilson.
Budući da su napali New York,
mislili smo da je idući na redu Mount Juliet.
Otrovat će nam zalihe pitke vode.
Od nas zaposlenika zatražili su
da čuvamo spremnike s pitkom vodom.
Zaista sam to radio. Stajao sam posve sam u mračnom polju.
Čekao sam Talibane.
Bez oružja i obuke.
Dali su nam svjetiljku.
Samo vas osvijetli kad je držite.
Ne vidim ni prst pred nosom.
Dođe li netko s puškom, rekao bi: „Gađaj ono svjetlo u polju.”
Stavili bi mi ga iznad srca, a ja bih se pitao što se događa.
I dan danas pitam se
što su očekivali od nas.
Da javimo policiji?
„Stigao je Osama.
Probio se pored naših svjetiljki.
U spremniku je. Znao je kako se otvara.
To nas je iznenadilo, ali znao je što radi.”
Već sam bio sa svojom ženom kad sam to radio.
Već smo jako dugo zajedno.
Bila je sa mnom zbog povlastica koje je nosio taj posao.
U braku smo 17 godina.
Hvala.
I znam…
Sve mi je jasnije zašto se pojavila u mojem životu.
Znam da ne bih bio ovdje da nema nje.
Dobro to znam.
Upravo se zbog toga jako pouzdajem u nju.
Ne znam ništa o sebi.
Ne znam što volim, a što ne volim jesti.
Netko me pita da nešto probam, a ja moram pitati nju.
Kažem: „Radije ne bih.”
Ne znam koliko se nešto podgrijava.
Svaki je put pitam. Kao da su njezini izumili mikrovalnu pećnicu.
„Koliko ovo moram podgrijavati?”
Kaže: „Dok ne bude vruće.”
A ja kažem: „Ali zar ne znaš koliko…
Reci mi koliko. Ne znam…
Nazvat ću mamu ako mi ne kažeš koliko.”
Ako mi ne kaže, stavim na 90 minuta i odem.
Ali sam perem rublje.
Hvala.
Zaslužio sam pljesak.
Moja je mama tati prala rublje,
pa sam mislio da sve žene muževima peru rublje.
Uvijek sam svoje rublje prao sam.
Smatram da je to zaboravljeno posljednjih 17 godina.
Koliko sam se žrtvovao za razliku od drugih muževa.
Jednog mi je dana sinulo i odlučio sam to spomenuti.
Ne istog dana.
Znao sam da će doći trenutak
kad ćemo se svađati.
Nadjačat će me,
a onda ću joj reći da si sam perem rublje.
Ona će reći: „Dobro, završili smo.
Pobijedio si. Zaboravila sam koliko mi je dobro.”
Nisam to spomenuo bar šest mjeseci.
Napokon smo se posvađali. Zbog neke gluposti. Ne sjećam se.
Nije se radilo o pranju rublja. Toga se sjećam.
Nadjačala me i pomislio sam kako je sad pravi trenutak.
Bilo mi je žao što ću iskoristiti taj argument. Bio sam uvjeren da je dobar.
Žalio sam je.
Misli da pobjeđuje, a ne zna što joj se sprema.
I tako sam joj iznebuha rekao da si sam perem rublje.
Zvučalo je kao da više nema takvih muškaraca.
Šokirao sam se što je to izazvalo novu svađu koju nisam očekivao.
Drukčije peremo rublje.
Ona čita etikete, a ja zajedno perem tepihe i odijela.
Ne znam.
„Hoćeš oprati i cipele? Slobodno.”
Kad završim s pranjem, perilica je uvijek odmaknuta od zida.
Kao da želi reći: „Stavio si mnogo rublja.
Gle, skoro sve se smočilo.”
Mnogo putujem.
Ona je kod kuće s našom kćeri.
Imamo predivnu kćer kao što ste vidjeli. I…
Znam da joj je teško. Kod kuće je i mora biti otac i majka.
Stroga i popustljiva.
Kad ja dođem, sa mnom se zabavlja.
Ili poremetim rutinu.
Žena mi tako kaže.
Kad sam kod kuće, legnem s kćeri u krevet.
Onda se usosimo zbog razgovora, a uopće ne govorim ja.
No viče na nas kao da ja govorim.
Shvaćam. Ne razmišljam o posljedicama.
Imamo psa.
Htio bih još jednog.
Moja ga žena ne želi jer sa psom ima puno posla.
Nije lako imati dva psa.
Moraš otvoriti stražnja vrata i pustiti dva psa van.
Zatvoriš ih, a oni ostanu vani.
Ti si unutra i ne baviš se tim, ali…
Onda žele opet ući, a ti pomisliš:
„Sad opet moram sve te pse pustiti unutra.
Jedan pas, dva… Koliko pasa!”
Iskreno, nikad se nisam brinuo o tom našem psu, ali…
Bilo bi zabavno imati dva.
Pas spava u našem krevetu.
Netko mi je rekao da se to ne bi smjelo jer izgubiš autoritet nad psom.
Pitao sam: „Što misliš u kojoj smo godini?”
Danas je svaki pas doodle.
Skoro i nisu psi.
Ljudi su.
Pa nije 1980. godina kad su se psi držali vani.
Nad njima vam je trebao autoritet. Imali ste vuka u dvorištu.
Kad bi vam došli prijatelji, rekli biste im da ne izlaze.
I škrtija je od mene.
Ne u negativnom smislu. Voli kad su svjetla ugašena.
Ugasi svjetlo, uštedjet ćemo. Ugasi…
Zabavno je kad su sva svjetla ugašena.
Upali svjetlo, nađi mjesto.
Uzmi štap i opet ugasi svjetlo.
Sjedi u mraku i budi tužan čitav dan.
Štediš cent po cent.
Kad legnem, pita jesam li ugasio svjetlo. „Ustani i ugasi ga.”
Za 80 godina dat ćemo kćeri tih 37 dolara koje smo uštedjeli.
Dobro, nekad sam rasipan.
Ako je nešto pri kraju, bacim.
Ostane li ovoliko kečapa…
Ona će ga dodati novom kečapu.
Tako vam je kečap uvijek odvratan.
Zubna pasta. Istiskivat ću je kao i svaka normalna osoba.
Ne moram se naprezati da je istisnem.
Neću je istiskivati peglom.
No ona hoće.
Kad potrošim tubu, dat ću je beskućnici kojom sam se oženio.
Razrezat će je i izvaditi sve.
Oženio sam se starcem iz doba velike gospodarske krize.
Bilo bi joj super. Ne bi niti znala da je kriza.
Noćna mora mi je druženje uz pizzu.
Pozovem društvo na pizzu.
Kažem da bismo trebali naručiti.
Ona pita koliko.
Kažem: „Mnogo. Ne želim da nam ponestane.”
Kaže: „Pitaj ih.”
Ne mogu 40-godišnje tipove pitati koliko će pizze pojesti.
Imaju prave posl… Imaju obitelji.
Rade u zgradi. Sad.
Želiš da ih pitam jesu li obilno ručali?
„Ne, štedimo. Zato me zanima koliko ćeš pizze pojesti za osam sati.”
Želim kupovati, ali da ona ne zna.
A to je jako teško.
Mogao bih da znam kako mi se zove banka.
No taj podatak moram saznati od nje.
Ispitujem. „Da imam banku, u koju bih otišao?”
Jednom tjedno uđem u neku banku i pitam ih je li ondje moj novac.
Stalno me spašava.
Kupim li nešto što mi ne pristaje, nikad ne vratim.
Neugodno mi je.
U trgovini će sigurno biti isti prodavači i sjetit će me se.
Kad uđem, reći će: „Znali smo da to nije košulja za vas.”
Vraća čak i namirnice.
Da, hranu.
Iskreno, mislim da se to ne smije.
Doista.
Maltretira 15-godišnjake.
Ne znaju što se događa. Uđe im mama i kaže da su banane otišle.
Pitaju se što hoće.
„Vi ste ih izabrali. Nisu moje. O čemu govorite?”
„Zamijenit ću ih.”
„Da, ona gospođa krade banane.”
Nedavno mi je na parkingu prišao neki student.
Skupljao je priloge za prirodu. Ili za Zemlju.
Za prirodu i Zemlju.
Ne znam. Koristio je prave riječi, ali radilo se o…
Pogledao me i rekao: „Radi se o Zemlji.”
Rekoh: „Znam, Zemlji nije lako.”
Rekao mi je što Zemlja proživljava.
Onečišćenje.
„Truju nam vodu.”
Rekoh: „Neće dok sam ja na straži, ali shvaćam.”
Mislim da sam kupovao drvo. Ne sjećam se.
Htio sam mu dati gotovinu, ali rekao je da može samo kartica. Dobro.
Strancu sam dao sve naše podatke.
Dao sam 75 dolara.
Provukao je karticu, a onda mi je rekao da će mi toliko skinuti svaki mjesec.
Da.
Rekao mi je poslije. Rekao je da mogu otkazati na stranici.
Nisam znao što se događa.
Rekao mi je da napišem adresu elektronske pošte.
Dao sam mu ženinu adresu.
Pogodite tko će ovomu brzo stati na kraj?
Sutra će posjeći to drvo.
Nazvao sam je jer moram je nazvati kad se predbilježim za nešto.
Javila se i samo je rekla: „Rješavam.” I poklopila.
Sve ona obavlja.
Imamo novi krov, a ja to uopće nisam znao.
Novi krov. Saznao sam od susjeda.
Pitali su me jesmo li zadovoljni novim krovom.
Rekao sam da ne znam o čemu govore.
„Ne znaš da imate novi krov?”
Rekoh da ne znam.
Onda sam rekao ženi da mi je mogla reći da imamo novi krov.
Ispao sam idiot.
Živimo u slijepoj ulici.
To je sjajno jer odrastao sam u običnoj ulici.
Uvijek sam sanjao da živim u slijepoj ulici.
Kad je vidite, poželite živjeti u njoj.
Tipični smo stanari slijepe ulice.
Ako netko naiđe, mrko ga gledamo.
Bilo tko.
„Gubite se iz naše slijepe ulice.”
Bacamo smeće
jednom tjedno. Ne znam točno kad.
Bacamo ga jednom tjedno.
Prije nekoliko smo tjedana zaboravili.
To može razoriti obitelj.
Čitav smo tjedan jeli iz ruku.
Prijateljima smo rekli da stave smeće u džepove i nose ga kući.
Imali smo sreće sa susjedima. Super su.
Vrlo smo bliski.
Svi imaju prave poslove. Završili su koledž.
Jedan je susjed poslovni savjetnik.
Savjetuje sve poslove.
Da, težak posao.
Mnogo je poslova, a on ih dovodi u red.
„Ne možeš ovdje poslovati.”
Jako je zauzet.
Drugi se susjed bavi aktuaristikom. Mislio sam da to ima veze s ribama.
Jednom sam ga pitao koja je ono riba.
Rekao je da ne zna, a ja sam…
„Baviš se akvaristikom, a ne znaš koja je to riba?”
Bio sam kod kćeri u školi na danu karijera.
Shvaćam da je moj posao vrlo zabavan.
No bio sam nervozan jer svi su roditelji jako pametni.
Nadao sam se da ću sjediti sam,
ali smjestili su me s kirurgom.
Mislim da su to namjerno učinili.
Da djeci pokažu kako treba čitati.
Djeca su me pitala koji predmeti trebaju da biste bili komičar.
A ja se ne sjećam ni koje predmete imaju.
Rekao sam im da mi je najvažniji engleski.
Njega su pitali koliko se školuje da postaneš kirurg.
Rekao je da školovanje traje 54 godine ili tako nešto.
Onda su pitali mene koliko treba da postaneš komičar. Rekoh: „Spremni ste.
Završite osnovnu školu, usrećite roditelje.
Onda bih odustao i posvetio se karijeri.”
Mučio sam se u školi.
Jedva sam maturirao i upisao lokalni koledž.
Jedva sam upisao koledž u koji moraju upisati sve.
Išao sam godinu dana, ništa nisam položio.
Mnogi to ne znaju, ali na lokalnom vam koledžu kažu:
„Vjerojatno ćete ostati ovdje.
Pokazat ćemo vam malo grad.
Da znate gdje se što nalazi.”
Čitave godine nisam ništa položio jer sam morao na dodatne sate.
To je za ljude koji su sada mojih godina
i žele se školovati, a ne sjećaju se ničega iz škole.
A ja sam ih slušao odmah nakon škole.
Pitali su kako se ničega ne sjećam, a tek sam završio školu.
„Kao da nikad nisi čuo za to.”
Svi su imali oko 50 godina.
Pitao sam tko je profesor.
„Mislim da mi morate odgovoriti na to pitanje.”
Slušao sam osnove govora.
Na koledžu.
Odlazio sam na koledž s prijateljima
koji su slušali ekonomske predmete.
Rekao bih im da se vidimo nakon osnova govora.
No ne razumijem kako i dalje mnogo riječi pogrešno izgovaram.
Kažem „pjosma”. Nitko me nikad ne razumije.
Da, pjesma.
P-J-E-S-M-A. Ja kažem „pjosma”.
Ispravite to, osnove govora.
Što ako želim biti „pjosnik”?
Što ako imam mnogo ideja za „pjosme”?
A nitko me ne shvaća ozbiljno jer govorim „pjosme”.
Kažem „uje”.
Južnjačka varijanta.
Ne znam ni reći „ulje”.
Ulje. U-LJ-E. Da.
Da.
Kažem „motorno uje”.
Ili „košuje”.
Trebalo bi biti obavezno da vam to isprave na lokalnom južnjačkom koledžu.
Trebali bi napisati „U-LJ-E” na ploči, a ja bih rekao „uje”.
„Dobro, riješit ćemo to.
Velike su šanse da će ti ruke biti masne.”
„Građevinski rat”. Tako ja to kažem.
Umjesto „građanski”.
Kažem „građevinski rat”.
Jer…
Možda sam ja kriv. Nisam…
Nemam pojma o „građevinskom ratu”.
Nemam pojma o povijesti.
Kad god gledam povijesni film,
uvijek mi je napeto.
„Što će se dogoditi?”
Gledao sam Pearl Harbor.
Iznenadio sam se kao i oni.
Ne čitam.
A mislim da je to prilično važno.
Ne možete biti pametni ako ne čitate.
A ja ne čitam.
Izgubio sam korak.
Želim čitati. Sviđa mi se ta ideja. Čak i kupujem knjige.
No u njima su samo riječi.
U svakoj knjizi.
Otvoriš knjigu i pomisliš: „O čemu govorite?”
I ne odustaju. Na svakoj su stranici samo riječi.
A da umetnete neke prazne stranice?
Dajte mi dvije sekunde da malo odahnem.
Moje oči znaju dobro čitati.
No problem je u mozgu.
Moje oči odlično čitaju.
Žao mi ih je jer spojene su s mojim glupim mozgom.
Gledaju u te riječi i pitaju se: „Ništa ne razumiješ?
Tu smo rečenicu pročitali već pet puta. Pokušajmo drugu.”
Beletristika, publicistika. Nikad ne znam što je istina.
Svaku knjigu čitam kao da je istinita.
I rekao bih da u ovoj zemlji sad imamo velik problem s čarobnjakom.
Lani smo bili u Europi.
Letjeli smo iz Nashvillea u London.
Krenuli smo u 16.42.
Rekao sam da bismo mogli pogađati koliko je sati u Londonu.
Ja sam rekao da je 12.42 ujutro. Naša kći je rekla da je 1.42.
Moja je žena rekla da je 11.
To je sve.
Da, nije rekla minute.
Rekao sam joj da kaže i minute, a ona će: „Znaš što mislim.”
Rekoh da znam, ali treba pokazati kćeri da zna što bi rekla normalna osoba.
To je izazvalo veliku svađu.
Ako idete u Europu, znajte da je jako stara.
Mislite da je kod nas sve staro, ali ondje padnete na dupe.
„Što ste vi to ovdje radili?”
Kažu: „Ona zgrada je iz osme.”
„Ajme.”
Išli smo i u Australiju.
Jako je daleko.
Znate, Zemlja je veća nego što sam mislio.
Letjeli smo 16 sati brzinom većom od 800 km/h.
Jedva smo uspjeli. Jedva.
Mislim da smo išli pogrešnim putem.
Mučila me vremenska razlika.
Ništa strašno jer sam se probudio rano, oko 5.45. Nikad se ne budim tako rano.
Bio sam prvi u redu za doručak.
Kad ustanete u 5.45,
podne je jako daleko.
Mogli biste se kladiti da je podne, a tek je 8.30.
U 18 sati pitate se zašto su svi još vani.
„Zašto Sunce na zalazi?”
To mi je sad u planu. Rano ustajanje.
Napredujem. Sad ustajem oko 9.15.
Nikad nisam vidio kćer da ide u školu, no bio sam blizu.
Uvijek mi je hladno.
Imam 45 godina i uvijek moram ponijeti jaknu.
Vani može biti 57 ºC, a ja nosim jaknu.
Kad vidim mlade, pitam se gdje su im jakne.
Tijelo mi se raspada. Boli me rame jer ovako držim ruku.
Suludo. Bila je to velika pogreška.
Da sam znao da će to biti golem problem,
ne bih se naviknuo na taj položaj.
Moje tijelo to ne može izdržati.
Otišao sam k liječniku. Govorili su o mom tijelu kao da je stari auto.
Liječnik je rekao da mi se ne isplati više ulagati.
Nedavno sam istegnuo mišić. Valjda u duši.
Usred tijela.
Mislio sam da je naprijed, a onda sam shvatio da me bole i leđa.
Što je u sredini? Koji je mišić u sredini?
Bio sam na planinarenju i skočio sa stijene visoke 30 cm.
Kad sam sletio, osjećao sam se kao da me pogodio grom.
Osjetio sam i u noktima.
Šanse su 50 % da ću zatvoriti rasporak na hlačama.
Lutrija.
Ne znam zašto. Uvijek sam ga zatvarao.
Vani sam s dečkima i idem kući.
Kod kuće prelako skinem hlače.
„Hodao sam ovako četiri sata.”
Mislim da je to zato što mnogo duže piškim,
a još se nisam naviknuo na to.
U četrdesetima često mislite da je gotovo, ali nije.
Brzo shvatite da trebate malo pričekati.
Gledam mlade kako ulaze u toalet.
„Reci mojima da sam dobro.”
Još uvijek imam problem s hranom.
Obožavam prerađenu hranu.
Volim kad s farme ode u tvornicu.
Želim da je što više ljudi uključeno u proizvodnju.
No osjećam da se tomu bliži kraj.
Ne mogu više. Boli.
Završio sam.
Dao sam svoj maksimum po pitanju jedenja brze hrane.
Sve sam postigao.
Uzeo sam Taco Bell i bacio ga u susjedovo smeće da žena ne sazna.
Jednom sam u restoranu stavio toliko kečapa
da mi je prišao stranac i rekao:
„To je mnogo kečapa.
Znate li koliko vam kečapa treba?”
Tip se nije htio miješati.
No vidio je. Žena mu je rekla da se ne miješa,
ali smatrao je da mora intervenirati.
„Mislim da ne zna… Nitko ne stavlja toliko kečapa.”
Otišao sam u McDonald's i prozor mi se nije htio spustiti.
Svemir mi je želio poručiti da odustanem.
No nisam se dao.
Bilo mi je neugodno. Vidjeli su.
Moram sam produžiti kako bih otvorio vrata,
a da ne udarim u zvučnik. Morao sam produžiti.
Iz auta iza mene pitali su odlazim li. Rekoh da se prozor neće spustiti.
Otvorio sam vrata, ali zvučnik je sad bio kod spremnika goriva.
Morao sam vikati što želim i tip je sve čuo.
Vidio sam da je sve ispisano na ekranu, ali neka cijeli kvart zna što sam naručio.
Produžio sam pored prozorčića.
Morao sam produžiti kako bih otvorio vrata.
Unutra su se pitali kamo idem.
„Nikamo”, rekoh.
Prošao sam i vidjeli su mi cijelo tijelo kako sjedim u autu.
Suludo.
Nikad se nisam osjećao tako ranjivo.
Sjediš u autu. „Bok.”
Vide vam stopala.
Bacili su mi hranu kao da sam medvjed.
Moja obitelj jede mnogo brze hrane.
Tata je u obiteljskoj grupi napisao:
„Otkrio sam kako dobiti Big Mac jeftinije.
Naručiš dvostruki cheeseburger i tražim Big Mac umak.
Jeftinije je,
a nema ni trećeg peciva, pa je i dijetno.”
Tako se to radi. Treće vam pecivo stvarno ne treba.
Roditelji su mi sve stariji. Nisu baš jako stari,
ali ako se spotaknu, past će.
To su te godine.
Ja nisam pao već 40 godina.
No kod njih… Ne znam.
Kao da glava kaže: „Idemo.”
A tijelo ne sluša.
I nema upozorenja.
Nemaju pojma što se događa.
Gledaju te, a ti se pitaš: „Ne osjećaš ovo?”
Kad padnu, imate osjećaj kao da su pali s krova.
Svi čuju i pitaju se što se događa. „Roditelji su mi pali!
Moram im pomoći.
Mama je zaradila masnicu koja neće proći dvije godine.”
Sad hodam ispred njih. Poput Šerpe.
Moraju znati kakav je teren pred nama.
„Dolazimo do tepiha.
Malo tepiha. Kad izađemo, bit će svjetlije nego unutra.
I šljunak. Nećete uspjeti, pa…
Lezite malo na tepih. Približit ću auto.”
Nedavno smo poslali moju mamu da ode po malu k prijateljici.
Poslao sam joj adresu,
ali otišla je u pogrešnu kuću.
Pokucala je i otvorila joj je druga baka.
Nije dobro.
Kao kad se dva psa gledaju preko ograde.
Bit će ih teško razdvojiti.
Moja je mama pitala je li joj unuka unutra,
a gospođa joj je rekla da ima tri unuka.
Nema rješenja.
Dvije bake.
„Nije vam lako? Kako je tek meni?”
Pogriješila je kuću, a zadržala se pola sata.
Morao sam otići po kćer i onda naći mamu.
Žene su te koje u vezi duže ostanu prisebne.
Ako vidite stari bračni par od 80 godina,
žena je prisebna.
Muž se pita gdje se nalazi.
Naš mozak propadne, čovječe.
Muž je vani samo zato što ga je žena izvukla da ga ljudi vide.
Kao kad čuvar u zoološkom vrtu šeće starog gorilu.
„Daj djeci da te dodirnu.”
Svi mu žele dati nešto za jelo. „Nemoj mu to davati!”
„Mislim da želi.” „Naravno, ali glup je i ne zna da ne smije.”
Moj tata stalno ide u bolnicu.
Na operaciji je osam puta godišnje. Obožava operacije.
Liječnik mu kaže: „Možete to riješiti istezanjem.”
A tata kaže: „Operirajte.”
Bio je na operaciji jer je bio ovisan o kapima za nos.
Da.
I ja sam bio ovisan o njima.
Ako ne znate o čemu je riječ, bolje da se u to ne upuštate.
Nešto najbolje što sam probao.
Žena je bila bijesna kad sam ih koristio. Morao sam se skrivati.
Kad bih špricnuo, čula bi me iz treće ulice. „Što je to?”
„Neću tako živjeti.
Mučio sam se, a ne mogu ih koristiti u svojoj kući.”
Tata je s mamom otišao k liječniku.
Liječnik ga je pitao koristi li kapi.
Tata je rekao da ne koristi.
Liječnik je rekao da zna da ih koristi.
Pitao ga je koliko ih koristi. Tata kaže: „Pet godina.”
To je laž.
Mama mu je rekla da prizna.
Rekla je liječniku da ih koristi 45 godina.
Koristio je kapi za nos 45 godina.
Ako ne znate, na kutiji piše da se ne smiju koristiti više od tri dana.
Ne postoji lijek koji se treba uzimati 45 godina.
Mnogo razmišljam o roditeljima jer živimo u futurističkom svijetu.
Kao i oni, i ja sam iz 20. stoljeća.
Morate paziti na ljude iz 20. stoljeća. Stari smo.
Moja je prateta živjela u 30-ima.
Bila je gluha.
Liječnici nisu imali pojma da je gluha.
Bili su zbunjeni. Takvi su vam bili tadašnji liječnici.
Gledali su je i otpuhivali joj dim cigarete u lice.
Pravi liječnici. Nisu znali.
„Vidim da je bezobrazna.”
Što sam sve vidio kao mali…
Išli smo… Moj je tata mađioničar.
Išli bismo ga gledati na sajam.
Sajmovi su super. Još uvijek postoje.
Mislim da vlada ne zna za njih, ali…
Išli smo na vrtuljke koje su sastavili prije pola sata.
Gledali smo tatu.
Izvodio je trikove,
a pored njega je magarac skakao u bazen sa skakaonice.
Teško je svima zadržati pozornost.
Tata bi pitao: „Ovo je tvoja karta?”
A svi su samo čekali da magarac skoči.
Mislite da vas to ne zanima dok ga ne ugledate gore.
Kažem „skočiti”, no ne shvaćajte to doslovno.
Magarci padaju sa skakaonice.
No ne možete to tako reklamirati.
Želite vidjeti magarca kako pada sa skakaonice?
Ne? Dobro.
A ako skoči? Vidite da mu se sviđa.
Magarac bi se popeo po rampi visokoj 12 metara.
Samo bi stajao na vrhu jer ne želi skočiti.
Nije mu do skakanja.
No zapne gore jer ne zna hodati unatraške.
Nisam posve siguran da je to točno,
ali nikad nisam vidio magarca kako hoda unatraške. Nisam niti gledao.
No u 45 godina vidio bih magarca kako hoda unatraške.
Magarac bi stajao na vrhu, a gore bi poslali psa.
Pas bi lajao na magarca, a magarac bi skočio u bazen.
Vidio sam to. Kad magarac padne u vodu,
pomislite da biste trebali otići.
Nije zabavno kao što ste zamišljali.
Možda ću zvučati glupo,
ali iznenadite se što vidite baš ono što je pisalo na reklami.
PETA je to riješila.
Zabranili su to. Svi su rekli: „Pošteno, shvaćamo.”
PETA je morala još nešto zabraniti.
To je bilo u 80-ima.
Već sam bio živ.
Na sajmu ste se mogli potući s orangutanom.
Orangutan je bio u boksačkom ringu, a tipovi bi plaćali da se potuku s njim.
Kažem tipovi jer ne mogu zamisliti da se ijedna žena išla potući s njim.
Mogli biste staviti orangutana u sobu s tisuću žena.
Po izlasku pitali biste ih jesu li se tukle.
„Nije nam palo na pamet da se tučemo.”
Stavite u sobu tri muškarca
i dvojica će se potući s orangutanom.
Treći bi sve započeo i rekao im da bi se trebali potući.
Tipovi su ulazili u ring kako bi se potukli s orangutanom.
Orangutan bi ih sve premlatio.
Nismo mogli na internetu provjeriti koliko je orangutan jak.
Sve je išlo usmenom predajom.
Morali ste naći nekoga tko se upravo tukao s orangutanom.
Rekli biste: „Ima mršave ruke.”
A tip bi rekao: „Znam. I ja sam zato ušao.”
PETA je i tomu stala na kraj.
Recite što hoćete o PETA-i, ali mnogo su postigli u 20. stoljeću.
Morali su se obračunati s proizvođačima automobila.
Koristili su svinje prije izuma lutki za testiranje sudara.
Posjeli bi svinju u auto.
A svinja bi… Svinje su pametne.
Tog je dana bila zadovoljna.
„Dat ćete mi da vozim?”
Zabavan dan. Izbacila je lakat kroz prozor.
„Zezate me? Stvarno ćete mi dati da vozim?”
Ne znam što su postigli testom. Svinje nemaju vrat.
Tome sam svjedočio kao dijete.
Pogledam kćer i vidim da imam više dodirnih točaka s prvim useljenicima.
A oni su vjerovali u vještice.
Usput bih želio dodati
da je ženama bilo najteže u doba vještica.
Mnogi kažu da je veći problem bio što žene nisu imale pravo glasa.
Ne slažem se. Vještice su bile veći problem.
Vještice, pa dugo ništa i onda pravo glasa.
Ako bi žena nepropisno prešla ulicu, čitav bi je grad proglasio vješticom.
Svaka im čast. Mogle su odletjeti, ali nisu.
Dobro, oprostite.
Nije lako ubaciti šalu na račun vještica.
Morao sam spomenuti i useljenike.
U sedmom sam razredu učio tipkati.
To je…
Mislio sam da gubim vrijeme.
Pitao sam se kome će to trebati.
„Budućnost su pisana slova.”
Zato mislim… Ne znam što će biti.
Ne razumijem se u tehnologiju i umjetnu inteligenciju.
Ne možete znati što je to ako ste vidjeli magarca koji skače sa skakaonice.
Ili jedno ili drugo. Vidio sam magarca. Ispadam.
Kaže li mi računalo da je e-mail prevelik, ne znam što treba učiniti.
Pokušat ću ga ponovno poslati.
Znate li koliko je to glupo?
Računalo kaže: „Ne.” A ja ga pitam: „A sad?”
I hoteli postaju futuristički.
U kupaonicama mnogih hotela
imate samo pola tuš kabine.
Otvoreno je.
Voda ide po podu.
Jer to je budućnost.
Žele vodu na podu.
Ja sam star i glup.
Mi smo se svojski trudili da voda ostane u kadi.
To nam je bilo važno, ali sad žele mokre podove.
Željeli bi da uopće nema kabine, ali još sam živ, pa stave pola.
„Kad taj tip umre, nećemo stavljati kabine.
Podovi će biti mokri, voda će otjecati preko balkona.”
Kad sam krenuo na turneje, morao bih naručiti buđenje.
Tako sam se ujutro budio.
Morao bih nazvati nepoznatog tipa
i pitati ga da me sutradan probudi.
S njim bih se posljednjim uvečer čuo.
Nazvao bih ženu, a onda tipa kojeg nikad nisam vidio.
„Obećavaš da ćeš me sutra probuditi?”
Poželjeli bismo si laku noć.
Nitko to ne radi već 20 godina.
S nama je na turneji bio dečko od 24 godine.
Nikad nije naručio buđenje.
Odsjeli smo u hotelu i vidio je da nude buđenje.
Rekao je da će naručiti buđenje.
Rekao sam mu da ne čini to.
To je poput pepeljare u avionu.
Rekao je da želi i naručio buđenje.
Ujutro mu je zvonio telefon, a on se nije javio.
Nije znao da mu je to bio jedini zadatak.
Moraš se javiti kako bi tip znao da si budan.
I zaposlenik hotela je vjerojatno mlad i misli da mu mora ići kucati na vrata.
„Nikad nisam vidio da to netko traži.
Tip je očito najvažnija osoba na svijetu.”
Došao je pred vrata i počeo kucati.
Moj frend i dalje ne otvara.
Tip ulazi u sobu.
Kunem se, istina je.
Obojica su mladi i ne znaju što rade.
Ušao je i pita se mora li ga dodirnuti.
„To je telefonsko buđenje?
Moram u mraku dirati tipa kojeg nikad nisam vidio?”
Vjerojatno je počeo vikati: „Hej, probudi se!
Hej!”
Nadao se da ga neće morati dirati.
No morao je. Kunem se, tako mi je rekao.
Tip ga je probudio. „Hej, stari.
Buđenje.”
Hvala vam najljepša.
Prijevod titlova: Elvis Šimunic