Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Přivítejte prosím mého tátu, Natea Bargatzeho.
VÁŠ KÁMOŠ, NATE BARGATZE
Díky, broučku.
Děkuju.
Díky.
Moc díky, Phoenixi.
To bylo úžasný.
Díky.
Děkuju.
Díky.
Jste moc milí.
Je to tady. Není cesty zpět.
Takže…
Můj… Baví mě…
Baví mě dělat stand-up. Fakt moc.
Moje poslední regulérní práce,
ke který se vrátím, až se tenhle sen rozplyne…
Dělal jsem odečítače vodoměrů.
Díky.
A mým úkolem bylo…
Náplň se dá dokonale odhadnout z názvu.
Když jsem to někomu řekl, lidi se ptali „Co to je?“
Tak já vám povím, co to je.
Odečítáme vodoměry. A to je…
Víc se od nás nečeká.
Dělal jsem to v Mount Juliet ve Wilson County v Tennessee.
Jako odečítač jsem zaparkoval v nějaký čtvrti
a pokračoval po svých.
Obešel jsem baráky
a zapsal, kolik která domácnost spotřebovala vody.
A pak v roce 2001 přišlo 11. září.
My pamětníci si 11. září pamatujeme.
Celá země se bála, že přijdou další útoky.
No, a my ve Wilson County taky.
Říkali jsme si:
„Teď byli v New Yorku, příští zastávka
Mount Juliet v Tennessee.“
A otráví nám vodu.
Takže poslali nás odečítače vodoměrů
hlídat vodojemy.
Fakt jsem šel. Stál jsem tam…
ve tmě na poli, sám.
A vyhlížel Tálibán.
Neozbrojenej, bez výcviku.
Vyfasovali jsme lucernu. Lucernu!
Ta tak akorát osvětlí vaše tělo, když ji zvednete.
Neviděl jsem na půl metru.
Mít někdo pušku, stačilo vystřelit na jediný světlo ve tmě.
Držel jsem ji u srdce a rozhlížel se kolem.
Dodnes si lámu hlavu s tím,
co od nás jako čekali.
Že zavoláme místní policejní sbor?
„Usáma je tu.
Lucerny na něj neplatily.
Je ve vodojemu. Věděl kudy dovnitř. My…
Překvapilo nás, jak se vyzná.”
Tehdy už jsme s ženou byli svoji.
Začali jsme si spolu dávno předtím.
Nabrnkla si mě kvůli benefitům, co jsem měl u vodárny.
Jsme…
Jsme svoji už 17 let.
Díky.
A vím…
Čím dýl jsem ženatej, tím jasnější je, proč mi ji život přihrál.
Nemít ji, nestál bych tady.
To si uvědomuju.
Ale zároveň jsem se na ní stal neskutečně závislej.
Nevím o sobě
vůbec nic. Třeba…
Nevím, co mi chutná a co ne.
Tuhle mi někdo nabízel ochutnávku.
Musel jsem se poradit s ženou.
„Ne, nedám si.“
Nevím, jak dlouho ohřívat jídlo v mikrovlnce.
Pokaždý se jí musím zeptat, jako by její rodina mikrovlnku vynalezla.
„Jak dlouho se to ohřívá?“
A ona: „Dokud to nebude teplý.”
„Ale já vím, že víš konkrétní číslo. Prostě…
Prostě řekni číslo.
Buď mi to číslo řekneš ty, nebo zavolám mámě.”
Když neřekne, zadám tam 90 minut a odcházím.
Ale peru si sám.
Díky. Děkuju.
Zaslouží si to takovou reakci.
Když jsem byl malej, máma tátovi prala,
tak jsem si myslel, že to tak chodí v každým manželství.
Ale já si vždycky pral sám.
A popravdě, těch 17 let jsem si za to nepřipadal řádně doceněnej.
Za tu oběť, kterou jsem na rozdíl od jiných manželů přinášel.
Jednou takhle jedu domů a dostal jsem nápad.
„Prostě to na ni vytáhnu.“
Samozřejmě jsem to nevytáhnul hned ten den.
Věděl jsem, že zase přijde chvíle,
kdy se pohádáme
a žena bude mít navrch…
Ale já vytáhnu těžkej kalibr. „Peru si sám!“
A žena řekne: „Konec hádky!
Vyhrál jsi. Zapomněla jsem, jaký jsi terno.“
Tak jsem si to eso nechával šest měsíců v rukávu, jako…
Konečně jsme se rafli.
Nevzpomínám si už, o co šlo.
Prádla se to netýkalo, to vím jistě.
A jak mě tak umlacuje argumenty,
říkám si: „To je moje chvíle.”
Upřímně, bylo mi smutno, že o ten trumf přijdu.
Tak jsem mu věřil.
Bylo mi jí líto. Rozumíte?
„Myslí si, že vyhrává, a já ji uzemním touhle bombou.“
A tak zčistajasna
vypálím: „Peru si sám.”
Vyznělo to jako: „Takovýho chlapa už nenajdeš!“
Nečekal jsem, že to odstartuje další hádku.
Stavíme se k praní dost odlišně.
Ona studuje prací symboly, já vyperu rohožku s oblekem.
Já…
Nevím.
„Chceš si tam přihodit boty? Klidně.“
Pračku po mým praní najdeme pokaždý 30 čísel od zdi.
„Dost jsi ji naplnil, co?“
Jo. „A podívej, skoro všechno se namočilo.“
Hodně cestuju. Nečekaně.
Takže manželka je doma s dcerou.
Máme úžasnou dceru, jak jste viděli. A…
Ale vím, že to má těžký. Však víte, je doma sama,
musí zastávat roli mámy i táty,
hodnýho i zlýho rodiče.
Já si pak přijdu domů, jsem samej fórek.
Nebo naruším rutinu.
Nebo co mi to žena vyčítá. A…
Když se vrátím domů, lehnu do postele s dcerou.
Pak dostaneme vynadáno, že si povídáme. Já přitom nemluvím.
Ale seřve nás, jako bych povídal já.
Chápu to, protože si ne vždycky uvědomuju následky.
Máme jednoho psa.
Já bych chtěl druhýho.
Žena ne, protože je to starost.
Mít dva psy je náročný,
protože musíte vypouštět na zahradu dva psy.
Pak za nima zavřete a jsou venku.
Vy jste zase uvnitř
a nestaráte se o ně, ale…
A když chtějí domů, remcáte:
„Musím pustit všechny ty psy zpátky dovnitř.
Jeden pes, dva… Podívejte na všechny ty psy.“
Hele… Přiznávám, že já se nikdy nestaral ani o toho jednoho, ale…
Dva? Dva by se mi líbili.
Pes s náma spí v posteli.
Někdo mi říkal, že se to nemá,
protože u psa ztrácíte respekt.
Zeptal jsem se ho, jestli ví, co je za rok.
Máme doodla.
Ke psům mají daleko.
Je to člověk. Jsou to lidi.
Dělal jako by byl rok 1980, kdy se pes ani nepodíval do domu.
U těch jste potřebovali mít respekt.
Měli jste na zahradě vlka.
Přišla návštěva. „Nepůjdeme ven?“ „To bych nedělal.“
Taky je z nás ta spořivější.
Nevytýkám jí to. Má ráda, když se zhasíná.
Zhasni světlo, šetři. Zhasni… to světlo.
Tak je všude zhasnuto, což je sranda.
Rozsvítím, sednu si,
popadnu násadu a zhasnu.
Sedím si tam pak potmě a jsem celej den smutnej.
Ale šetřím niklák za niklákem.
Sotva zapluju do postele: „Zhasl jsi?
Nepoznám to. Vstaň a jdi zhasnout.“
Za 80 let dáme dceři celých 37 ušetřených dolarů.
Pravda, umím plýtvat.
Když je něčeho po dně, vyhodím to.
Třeba kečup. Když v lahvi zbývá tolik, řeknu si…
Žena ho vymačká do novýho kečupu.
A tak máme kontinuálně odpornej kečup.
Nebo zubní pasta.
Používám ji do jistýho bodu jako každej průměrnej člověk.
Nemyslím, že bych se u vymačkávání měl zapotit.
Nebudu na tubu mačkat žehličkou.
Ale žena jde ještě dál.
Takže vím, že když s pastou skončím, můj bezďák se o ni postará.
Vezme nůžky a všechno vydoluje.
Vzal jsem si staříka z dob Velký deprese.
Ta by tenkrát byla na koni.
Nejspíš by si ani žádný deprese nevšimla.
Pizza párty je moje noční můra.
Pozval jsem kamarády.
Říkám: „Musíme objednat pizzu.“
Žena se ptá: „Kolik?“
„Radši víc než míň. Nechci, aby mi před kamarády došla.“
Ona: „Tak jim zavolej.“
„Nemůžu volat 40letým chlapům s otázkou:
‚Kolik myslíš, že večer spořádáš pizzy?‘“
Mají skutečnou… Mají rodiny.
Zařezávají v práci.
Mám se ptát: „Hele, měl jsi velkej oběd?
Ne, šetříme. Potřebuju vědět přesně
kolik pizzy za osm hodin sníš.“
Rád bych si kupoval věci, aniž by o tom věděla.
A… to není snadný.
Vědět, co máme za banku, asi by to šlo.
Ale tu informaci mi musí poskytnout ona.
Nenápadně se ptám:
„Kdybych měl banku, kterou bych si vybral?“
Pravidelně zkouším různý banky. „Zdravím, máte moje peníze?“
Neustále mě tahá z průšvihů.
Když si koupím něco, co mi nesedí, nevrátím to.
Stydím se.
Určitě bych narazil na stejnou prodavačku.
Pamatovala by si mě.
Zpražila by mě: „Já věděla, že je ta košile na vás moc.“
Žena klidně vrátí jídlo do večerky.
Jo. Jídlo.
To se podle mě snad ani nesmí.
Nekecám.
Podle mě ty 15letý brigádníky šikanuje.
Neví, co s ní.
Vejde tam mamina. „Ty vaše banány se hned zkazily.“
Neví, co na to říct.
„Vybrala jste si je. A nejsou moje. Co to říkáte?“
„Chci jiný. Vyberu si jiný.“
„Jo, ta paní krade banány.“
Nedávno si to štráduju k autu a přišel za mnou jeden vysokoškolák.
Vybíral peníze.
Na přírodu, nebo pro planetu.
Na přírodu a pro planetu.
Já nevím. Mluvil v souvislých větách. Ale bylo to… v podstatě…
Podíval se na mě. „Je to pro planetu.“
Já na to: „Jo, planeta dostává na frak.“
A tak…
Vyjmenoval mi, co všechno planetu ohrožuje.
Třeba znečištění.
Říká: „Otravujeme si vodu.“
Já na něj: „Ne, dokud jsem tu já. Ale rozumím.“
Myslím, že jsem kupoval strom. Fakt nevím.
Podával jsem mu hotovost,
ale řekl si o kreditku. Souhlasil jsem.
Tak…
A tak jsem do cizího iPadu zadal veškerý údaje o mý rodině.
Dělalo to 75 dolarů.
Protáhl kartu terminálem a jen co platba prošla, říká:
„Abyste věděl, je to měsíční platba.“
Přesně.
Poradil mi, že to můžu na jejich webu zrušit.
Já na to: „Vůbec nevím, která mlátí.“
Pak po mně chtěl e-mail pro zaslání účtenky.
„Jak je libo.” A zadal jsem adresu svý ženy.
Hádejte, kdo tomu rychle učiní přítrž?
Do zítřka ten strom pokácíte.
Zavolal jsem jí, protože musím, když nás k něčemu upíšu, a…
Zvedla to. Říká: „Jdu na to,“ a zavěsila.
Rozhoduje o všem. Zařizuje věci, aniž…
Tuhle jsem zjistil, že máme novou střechu.
Úplně novou střechu. Řekli mi to sousedi.
„Co ta nová střecha, dobrý?“
„Netuším, o čem to mluvíte.”
„Tys nevěděl, že máte novou střechu?“
„Ne, nevěděl.“
Tak jsem šel za ženou a říkám: „Běž si povídat o tý nový střeše,
o který jsi mi neřekla. Jsem za úplnýho idiota."
Bydlíme… Bydlíme ve slepý ulici,
což je úžasný, protože jsem vyrůstal ve středu města…
a vždycky jsem snil o životě ve slepý ulici.
Když je vidíte, říkáte si: „Umíš si představit, že bys tam bydlel?“
Děláme všechno, co ke slepým ulicím patří.
Když k nám někdo zabloudí, cedíme skrz zuby: „Co tu pohledáváš?“
Na jakýkoli auto.
„Koukej zmizet z naší slepý ulice.“
Vynášíme odpadky
v jeden konkrétní den. Nevím kdy, ale je to den.
Existuje na to den.
Pár týdnů zpátky jsme zapomněli.
Ten stres nás málem rozeštval.
Celej týden se nesl v duchu: „Jezte z ruky.“
Návštěva si musela odnést odpadky v kapsách.
Na sousedy jsme měli štěstí. Jsou úžasný
a skvěle jsme si sedli.
Všichni mají normální práci.
Chodili na vysokou a tak.
A… jeden z nich je vedoucí konzultant,
takže vede všechny konzultanty a…
Jo, je to dřina. Jasný?
Konzultantů je jak psů. Sekýruje je: „Koukej se vrátit.“
Víte? „Nemůžeš…“
„Tady konzultovat nemůžeš.“
Takže…
má napilno.
Další soused je otorinolaryngolog.
K mýmu úžasu nepozoruje ptáky.
Ptám se: „Co je to za ptáka?”
Řekl, že neví. Což mě dost…
„Jako otorinolaryngolog nevíš, co je to za ptáka?“
Účastnil jsem se kariérního dne ve škole mé dcery.
Uvědomuju si, že mám zábavnou práci,
ale byl jsem nervózní, protože tam byli normální a chytrý lidi.
Doufal jsem, že budu u stolu sám.
Posadili mě k chirurgovi.
Podle mě naschvál.
Jako by dětem ukazovali: „Tak to dopadá, když nečtete.“
A tak přišly děti
a vyptávaly se, co je obvykle předmětem mých vtipů.
Neměl jsem páru, jaký předměty se učí.
„Mluvím anglicky. Na pódiu mluvím převážně anglicky.“
Jeho se ptaly, jak dlouho studoval na chirurga.
Řekl něco jako 54 let. Plus minus.
Pak se zeptaly, jak dlouho já na komika.
Říkám: „Už to můžete zabalit.
Základku dochoďte,
ať jsou vaši spokojený, ale pak vzhůru do toho.“
Já to měl ve škole těžký. Bylo to…
Sotva jsem odmaturoval a dostal se na vyšší odbornou.
Sotva mě vzali na školu, kam berou úplně každýho.
Šla jsem na vysokou. A po roce jsem měl nula kreditů.
Moc se neví, že když jdete na vyšší odbornou,
žádnej odborník
z vás stejně nikdy nebude.
„Jen ti ukážeme, jak to v oboru chodí.
Ať máš představu.“
Celý ten rok jsem nezískal jediný kredit, protože jsem chodil na doučování.
V podstatě to znamená…
Jsou to lekce pro lidi mýho věku,
co chtějí zas studovat, jen si ze školy vůbec nic nepamatujou.
A já na ně musel okamžitě po škole.
„Ty si nepamatuješ školu?“ „Z jedný jsem přišel.“
„Vypadá to, jako bys nikdy nestudoval.“
Všem tam bylo okolo 50.
Ptám se: „Kdo je učitel?
Měli byste mi odpovědět. Kdo z vás je učitel?“
Nabral jsem si základní… Zapsal jsem se na řečnictví.
Na vysoký.
Jezdil jsem do školy s kamarády,
co studovali obchod.
Nebo podobný super předměty. „Dobře, uvidíme se po řečnictví.“
A stejně doteď vyslovuju spoustu slov špatně, což nechápu.
Říkám
„pojnta.“ Což nikdy nikdo nechápe.
Pointa. Lepší?
Pointa. A já řeknu „Pojnta“.
Co ty s tím, řečnictví?
Co když chci být „pojeta“?
Co když mám spoustu skvělých nápadů na „pojntu“?
A nikdo mě nebere vážně, když řeknu: „Poslechni si moje ‚pojnty.‘“
Místo „olej“ říkám „oej“.
Jižan hadr.
Olej. Ani nevím, jak to říct. Zlomím si jazyk.
Olej. O-L-E-J.
Jo.
Ano.
„Motorový oej.“
„Už mi nevoej.“
Na jižanský vyšší odborný by se měli zaručit, že to spraví.
Měli by mít na tabuli napsáno „olej“
a když to přečtu jako „oej“, řeknou: „Však my tě napravíme.
Je dost pravděpodobný, že s ním budeš pracovat.“
„Občanská vájka.“
Tak to vyslovuju.
Místo „válka“
říkám „vájka“.
Protože…
Uznávám, že chyba může být ve mně. Nejsem…
Popravdě, ani o tý „vájce“ nic nevím.
O historii nevím nic.
To se pozná. Každej historickej film
totiž sleduju se zatajeným dechem.
„Jak to asi dopadne?“
Viděl jsem Pearl Harbor.
Byl jsem stejně vyplesklej jako oni.
Taky nečtu.
Jo. A věřím, že je to důležitý.
Knihy jsou podle mě studnicí moudrosti.
Ale… stejně je nečtu.
Myslím, že mě to dohnalo.
Chci číst. Líbí se mi to, dokonce si kupuju knížky,
ale když ony jsou plný slov.
A…
to úplně všechny.
Otevřete ji a říkáte si: „Co se mi to snaží říct?“
Ne snad?
A nepoleví. Co stránka, to další slova.
Co to proložit prázdnýma stránkama?
Co mě nechat chvilku vydechnout?
Moje oči číst zvládají.
Problém je v hlavě.
Moje oči jsou výborný čtenáři.
Je mi jich líto, že jsou napojený na tak tupej mozek.
Dívají se na ta slova a říkají: „Fakt z toho nic nechápeš, kámo?
Četly jsme tu větu už pětkrát. Zkusíme jinou.“
Beletrie, literatura faktu. Nevím, kde je pravda.
Radši prostě každou knihu považuju za pravdivou.
Co tak vím, máme v týhle zemi obří problém s čarodějema.
Loni jsme… byli v Evropě.
A mimochodem, cestou… Letěli jsme z Nashvillu do Londýna
a bavíme se… V Nashvillu bylo 16:42.
Abych zabavil rodinu, ptám se: „Hádejte, kolik je hodin v Londýně.“
Já tipoval 00:42.
Dcera 1:42.
Žena si tipla 11:00.
Prostě 11:00.
Fakt. Nedodala: „A 42 minut.“
Tak…
Ptám se: „Nemůžeš to doříct?“
„Víš, jak to myslím.“
„Já vím, ale předveď dceři, že víš, co ví každej normální člověk.“
Což odstartovalo velkou hádku.
Kdo se chystáte do Evropy,
je fakt stará. Extrémně stará.
Člověk si myslí, jak tu nejsme starý. Tam je pravěk.
„Co tu celou dobu děláte?“
Ukážou na budovu se slovy: „Ta je z roku osm po Kristu.“
„Dobrý Bože.“
Taky jsem byl v Austrálii.
Austrálie je sakra daleko.
Povím vám, že Země je větší, než jsem si myslel.
Letěli jsme 16 hodin, víc než 800 kilometrů v hodině.
Sotva jsme to stihli.
A asi jsme to vzali špatným směrem.
Měl jsem jet lag.
Což nevadilo, protože jsem se vzbudil brzo.
Konkrétně v 5:45. Tak brzo nikdy nevstanu.
Byl jsem první ve frontě na snídani.
Něco vám povím. Když vstanete v 5:45,
poledne je zatraceně daleko.
Přísahali byste, že je 12, a ono je sotva půl devátý.
V 18:00 se divíte, co lidi ještě dělají venku.
„Proč nezapadá slunce?“
To je další fáze mýho života, brzký vstávání.
Dělám na tom. Pomalu si zvykám na 9:15.
To víte,
jednou jsem málem viděl dceru odcházet do školy.
Taky na starý kolena rychle prochladnu.
Je mi 45 a věčně mrznu. Všude nosím bundu.
Venku může být 60 stupňů
a já stejně nesundám bundu.
Koukám na omladinu a říkám si:
„Kde máte bundy?“
Rozpadám se zaživa. Bolí mě rameno,
protože stávám na pódiu takhle.
Šílený. Ten postoj byl velká chyba.
Vědět, co se z toho vyklube za problém,
asi bych si na to býval nezvykal.
Moje tělo to nezvládá.
Byl jsem u doktora…
Mluvil se mnou, jako bych byl stará rachotina.
„Už bych do toho peníze necpal.“
Nedávno jsem si natáhl sval. Hádám, že někde v mý duši.
Bylo to přesně uprostřed mýho těla…
Myslel jsem, že je to vpředu.
Ale rozbolela mě i záda. Víte? Takže…
Co je uprostřed?
Jakej sval je uprostřed těla?
Tuhle jsem na túře skočil z kamene.
Měl asi 30 centimetrů.
Při doskoku to zabolelo tak, jak si představuju,
že asi bolí zásah bleskem.
Vystřelilo to až do nehtů.
Už ani nepoznám, jestli mám zapnutej poklopec.
Je to buď a nebo.
Nevím, co se děje. Celej život jsem si poklopec hlídal.
Když vyrazím z domu…
„Tak zas za chvíli, hoši.“ A jdu.
Sotva rozepnu knoflík, kalhoty ze mě spadnou.
„Promenádoval jsem se tak čtyři hodiny…“
Bude to tím, že močím mnohem dýl.
A ještě jsem si na ten nový rytmus nezvykl.
Protože ve 40 na vás močák hraje habaďůru.
Rychle se naučíte, že je lepší počkat,
dokud se situace trochu neuklidní.
Vedle se střídají mladý kluci.
„Vyřiďte mý rodině, že žiju.“
Jídlo je pořád… S jídlem mám pořád problém. Já…
Zbožňuju zpracovaný potraviny.
Z továrny mi všechno chutná víc.
Chci, aby moje jídlo mělo v ruce co nejvíc lidí.
Blíží se konec. Poznáte to. Cítím to.
Už to nezvládnu. Fakt to bolí.
Ale vždycky si řeknu, že mám odsloužíno.
Dotáhl bych to do síně slávy pojídačů fastfoodu.
Zkusil jsem všechno.
Vyhodil jsem obal od Taco Bell do sousedovic popelnice,
aby to žena nezjistila.
Jednou v restauraci
jsem si dal tolik kečupu, že ke mně přišel cizí chlap se slovy:
„To je ale hora kečupu.“
Víte, kolik si to vyžádalo kečupu?
Pán se do toho nechtěl plést.
Ale sledoval to. Jeho žena říkala: „Nech to být.”
On na ni: „Nemůžu jen tak přihlížet. Asi…
Asi neví, že my všichni… Tolik kečupu si nikdo nedává.“
Zajel jsem do McDonald‘s a nešlo mi stáhnou okýnko.
Vesmír mi naznačoval, ať se na to vybodnu.
Ale já se nedal.
Byl to trapas, protože poznají…
Musel jsem kousek popojet, abych otevřel dveře
a netrefil při tom stojan s mikrofonem.
Tak jsem popojel.
Ti za mnou se ptali: „Odjíždíte?“
„Ne, nejde mi stáhnout okýnko.“
Otevřel jsem dveře, jenže mikrofon byl v úrovni nádrže.
Tak jsem musel hulákat, co chci.
Ten chlap to slyšel.
Pak se podívám na obrazovku, kde to bylo obřím písmem,
aby celý město vědělo, co chci.
Pak jsem pokračoval k výdejnímu okýnku
a zase jsem ho musel přejet, abych otevřel dveře.
Jak projíždím kolem obsluhy, ptá se: „Kam jedete?“
„Nikam.“ Projedu kolem
a tak mě vidí hezky celýho zabořenýho v sedačce.
Šílený.
Kdo jste to nezažil, v životě jsem si nepřipadal zranitelnější.
Sedíte tam a zmůžete se jen na „Zdravím.“
Vidí vaše nohy.
Hodili to po mně, jako bych byl medvěd.
S rodinou jíme ve fastfoodech často.
Táta nám jednou do společný konverzace napsal:
„Vymyslel jsem, jak ušetřit na Big Macu.
Můžete si objednat dvojitej cheeseburger s Big Mac omáčkou.
Vyjde to levnějc
a máte to bez prostřední housky, takže low carb.“
Tak se to dělá. Třetí houska je zkrátka moc.
„Prostřední housku si raději odpustím.”
Naši stárnou. Nejsou to ještě žádný kmeti,
ale jsou ve věku, kdy stačí škobrtnout,
a skončí na zemi.
V jejich věku je to normální.
Já za celých 40 let života po zakopnutí nespadnul.
Ale pro ně je to jako… Já nevím.
Vršek jako by zavelel: „Padáme.“
A…
spodek na to: „Cože?“ A prostě…
Vůbec si to neuvědomí.
Neví, co se děje.
Jen se na vás koukaj. A vy na to:
„Vy to nevnímáte?“
A říznou sebou jak pytel brambor.
Rána jak z děla, všichni vyplašený.
„To jen naši zase spadli.
Jdu je posbírat.
Máma má modřinu, co jí zůstane dva roky.“
Chodím teď před nima.
Jsem jako šerpa.
Hlásím jim, jakej se blíží terén.
„Čeká nás kobereček.
Po koberečku zamíříme ven. Je tam trochu víc světla.
Jo, a dlažební kostky. Ty nedáte. Takže…
Lehněte si na koberec.
Zacouvám k baráku.“
Máma měla tuhle vyzvednout naši dceru u kamarádky.
Poslal jsem jí adresu
a stejně přijela ke špatnýmu domu.
Zaklepala a otevřela jiná babča.
A to nechcete.
To máte jako dva psy, co se zmerčí přes plot.
Je těžký je odtrhnout a dostat do baráku.
Máma na ní spustí: „Je tu moje vnučka?“
A paní na to: „Mám tři vnuky.“
Žádný řešení.
Jen dvě babičky.
„A máš tohle? Já mám zas tohle.“
Tlachaly spolu 30 minut. Spletla si dveře.
Musel jsem pro dceru sám a pak najít mámu.
Přitom právě manželky většinou vydrží dýl při smyslech.
Když potkáte starej pár, myslím kolem 80…
Je jim oběma 80, ale žena vnímá.
Zato manžel je mimo. „Kde to jsme?“
Odejde nám mozek, kamarádi.
Pohybuje se venku jen proto,
že se ho rozhodla vytáhnout mezi lidi.
Jako když ošetřovatel v zoo venčí starou gorilu.
„Děti si na tebe sáhnou.“
Všichni mu nabízí jídlo. „Nekrmte ho tím.“
„Vypadá, že by si dal.“ „Taky že jo.
Neuvědomuje si, že nesmí.“
Táta je věčně ve špitále.
Operují ho zhruba osmkrát ročně.
Ale on to miluje.
Doktor mu radil: „Stačilo by se protahovat.“
A táta: „Operace bude lepší.“
Šel na operaci, protože byl závislej na nosních kapkách.
Jo.
Hele, taky jsem byl závislej na kapkách.
Jestli to neznáte, upřímně vám radím,
abyste do toho nespadli.
Nic lepšího mě v životě nepotkalo.
Když jsem v tom jel, žena zuřila. Skrýval jsem to před ní.
Slyšela ten zvuk na tři míle.
Jedno stříknutí, a hned spustila.
„Takhle žít nebudu.
Nedřu do roztrhání těla, abys mi upírala kapky.“
A tak táta za doprovodu mámy vyrazil k doktorovi.
Doktor se zeptal, jestli si kape do nosu.
Táta řekl, že ne.
Doktor na to: „Poznám to na vás.
Jen jsem vás zkoušel. Takže…
Jak dlouho je používáte?“ A táta na to: „Pět let.“
Což je lež.
Máma ho okřikla, ať nelže,
a práskla ho, že v tom jede už 45 let.
Kapal si do nosu 45 let. Jen pro zajímavost,
pokud to nevíte, vzadu na krabičce doporučujou maximálně tři dny.
Na světě neexistuje lék,
kterej by bylo doporučený užívat 45 let.
Často si na naše vzpomenu,
protože svět se ubírá rychle kupředu.
A stejně jako oni jsem dítě 20. století.
Měli byste si na nás dát pozor. Jsme starý.
Je to tak… Moje prateta Helen narozená ve 30. letech
je hluchá.
Tehdy nepoznali, že je hluchá. Doktoři neměli tušení.
Nevěděli, co s ní.
Tak dobrý doktory tenkrát mívali.
Podívali se na ni, vyfoukli jí kouř do obličeje.
Studovaný doktoři a říkají: „Já vám nevím.
Rozhodně je nevychovaná.“
V dospívání jsem viděl…
Můj táta je kouzelník.
Chodívali jsme na jeho vystoupení na pouti ve Wilson County.
Poutě jsou super. Jestli jste nikdy… Dodnes probíhaj.
Myslím, že vláda o nich neví, ale…
Jezdíme na atrakcích, co se před hodinou vezly po dálnici.
Chodili jsme na tátu.
A on kouzlil.
Přímo vedle něj
měli osla, co skákal z věže
do bazénu.
To pak těžko upoutáte něčí pozornost.
Když se táta ptal: „Je to vaše karta,“
lidi hlaholili: „Ten osel se chystá skočit z věže.“
Neřekli byste, že to chcete vidět, dokud na to nepřijde.
A „skokem“ se to dalo nazvat jen těžko.
Ti osli prachsprostě padali.
Ale to si na ceduli nenapíšete.
Vy byste šli na osla padajícího do bazénu?
Ne? Dobře.
Ale skákající osel? Aspoň se mu chce.
Ten osel se vyšplhal po rampě
do výšky asi 12 metrů.
A jen tam stál, protože se mu nechtělo skákat.
Nesouhlasil s tím.
Ale zasekl se, protože osli neumí couvat.
Nevím, jestli je to pravda, ale…
Nikdy jsem neviděl osla couvat.
Ne, že bych nějakýho někdy pozoroval,
ale za 45 let bych si couvajícího osla asi všimnul.
Tak si tak stál nahoře, až na něj poslali psa.
Ten zaštěkal a osel skočil.
A jako očitej svědek můžu říct, až když osel dopadne do vody,
dostanete chuť vypadnout.
Není to tak zábavný, jak čekáte.
Bude to znít pitomě, ale vážně vás překvapí,
že jste viděli přesně to, na co ta cedule lákala.
Zaměřila se na to PETA.
Učinili tomu přítrž. A myslím, že tentokrát všichni souhlasili.
A to nebylo všechno, co zakázali.
Bylo to v osmdesátkách.
To už jsem žil.
Mohli jste na pouti bojovat s orangutanem.
Měli tam orangutana. Seděl v ringu a chlapi platili za to, že se s ním prali.
Podle mě jen chlapi.
Neumím si představit, že by se s ním prala ženská.
Kdybyste zavřeli orangutana do místnosti s tisícovkou žen
a na odchodu se ptali: „Popral se s ním někdo?“
řekly by: „To nás vůbec nenapadlo.“
Ale kdybyste tam zavřeli tři chlapy,
dva z nich by se s ním porvali.
A třetí by to měl celý na svědomí, protože je k tomu vyhecoval.
Chlapi chodili do ringu,
že se s tím orangutanem poperou.
Jenže ten orangutan všechny skolil.
Tehdy jsme neměli internet, aby nám řekl, jakou mají páru.
Vědomosti se předávaly ústně.
Musel vám to říct chlap, co se s ním porval.
„Vždyť má ruce jak špejličky.“
„Že jo? Proto jsem do toho taky šel.“
I tohle musela PETA zakázat.
Jo.
Myslete si o nich, co chcete, ale ve 20. století odvedli kus práce.
Jako první museli zatočit s automobilkama.
Než vynalezli figuríny, používali k nárazovým testům prasata.
Nejspíš museli to prase posadit do auta.
A to prasátko… Prasata jsou chytrý.
Říkalo si, jak na to vyzrálo.
„Necháte mě řídit auto?“
Určitě si to užívalo.
Vystrčilo loket z okýnka.
„Fakt mě to necháte řídit?“
Nechápu, co tím sledovali. Prasata nemají krky.
Jo, v takový době jsem vyrůstal.
Když se podívám na dceru, mám blíž k Poutníkům.
A Poutníci věřili na čarodějnice.
Mimochodem, rád bych dodal,
že čarodějnický procesy byly nejhorší érou, kterou si ženy prošly.
Spousta lidí tvrdí,
že horší bylo nemít volební právo.
To bych se hádal. Čarodějnice byly horší.
První jsou čarodějnice, pak dlouho dlouho nic a pak volební právo.
Stačilo přeběhnout cestu, a celý město bylo na nohou.
„Máme tu čarodějnici!“
Jedno jim musím nechat. Neodletěly, i když mohly.
Pardon, to bylo…
Čarodějnický vtipy nejsou žádnej med. Je těžký je někam naroubovat.
Musíte zmínit Poutníky.
V sedmý třídě nás učili psát na stroji.
Takhle…
Tehdy mi to přišlo jako ztráta času.
Já…
Říkal jsem si: „K čemu mi bude umět vyťukávat text?
Budoucnost je psaná ručně.“
Proto jsem…
Jsem úplně mimo. Technologie mi nic neříkají.
Netuším, co znamená AI.
Jak bych taky mohl, když jsem viděl skákat osla z věže?
Buď jedno, nebo druhý. A já viděl osla, tak mám smůlu.
Když mi e-mail hlásí, že je příloha moc velká, nevím, co s tím.
Prostě to zkusím poslat znova.
Pěkná blbost, co?
Počítač řekne: „Ne“. A já na to: „A co teď? Lepší?“
Už i hotely jsou futuristický.
Když jsem v hotelu, kolikrát mají sprchový kout
napůl oddělený sklem.
Takže je otevřený.
A voda cáká na podlahu.
Protože to je budoucnost.
V budoucnosti chtějí mokrou podlahu.
A já jsem jen tupej důchodce.
My blbci se snažili tu vodu udržet ve vaničce.
Přišlo nám to důležitý.
Ale teď chtějí bazény na podlaze.
Nejradši by dali pryč celý to sklo, ale já pořád žiju,
tak je tam aspoň napůl.
„Až bude po něm, sklo půjde pryč.
Voda skončí na podlaze a odteče balkonem.“
Když jsem začínal vystupovat, musel jsem si objednávat budíček.
Jinak bych ráno nevstal.
Zavolal jsem cizímu člověku
a poprosil ho, aby mě druhej den vzbudil.
Byl poslední, s kým jsem ten den mluvil.
Zavolal jsem ženě a pak úplně cizímu chlapovi.
„Slibujete, že mě zítra vzbudíte?“
Popřáli jsme si dobrou noc.
Teď už to nikdo asi tak 20 let nedělá.
Jezdí s náma kluk,
kterýmu je 24. V životě si neobjednával budíček.
Spali jsme v jednom hotelu a on si všimnul na telefonu buzení.
Tak si to chtěl objednat.
Varoval jsem ho, ať to nedělá.
„Je to stejný jak popelník v letadle.“
Ale on to chtěl zkusit.
Tak si to domluvil.
Druhý den ráno mu zvonil telefon, ale on ho nezvedal.
Netušil, že se taky musí zapojit.
Musíte to zvednout, aby recepční věděl, že jste vzhůru.
Recepční byl asi taky mladej.
Řekl si, že půjde zaklepat.
„Ani nevím, že tu tohle taky děláme.
To musí být asi dost důležitej člověk.“
Přišel a začal klepat na dveře.
Ale kluk pořád nic.
Tak recepční musel dovnitř.
Fakt se to stalo.
Oba byli mladý. Netušili, jak to funguje.
Šel dovnitř a přemítal, jestli na něj má sáhnout.
„Tohle je budíček?
Musím potmě sahat na chlapa, kterýho jsem nikdy neviděl?“
Hádám, že začal vydávat různý zvuky. „Hej, vstáváme.
Hej!“
V naději, že na něj nebude muset sahat.
Ale musel se ho dotknout. Přísahám, že to říkal.
Probudil ho cizí chlap. „Hej, kámo.
Je čas vstávat.“
Moc vám děkuju.
Překlad titulků: Anna Farrow