Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫קבלו לבמה את אבא שלי, נייט ברגצי.‬
‫- שלכם, נייט ברגצי -‬
‫אני אוהב אותך.‬
‫תודה.‬
‫פניקס, תודה רבה.‬
‫זה היה כל כך טוב.‬
‫תודה.‬
‫זה נחמד מאוד.‬
‫זהו זה. אנחנו עושים את זה.‬
‫אז…‬
‫אני אוהב…‬
‫אני אוהב לעשות סטנד-אפ. אני מת על זה,‬
‫והעבודה שהייתה לי, העבודה הרצינית האחרונה,‬
‫העבודה שאחזור אליה כשכל זה יתפרק…‬
‫הייתי קורא מדי מים.‬
‫תודה.‬
‫העבודה הזאת הייתה…‬
‫שם התפקיד היה התיאור של מה שאתה עושה.‬
‫שאלו. אמרתי, "אני קורא מדי מים".‬
‫"כן, מה זה?"‬
‫אני אגיד לכם מה זה, בסדר?‬
‫אנחנו קוראים מדי מים. זה…‬
‫זה 100 אחוז מהעבודה.‬
‫אז כשעשיתי את זה,‬ ‫זה היה במחוז וילסון, מאונט ג'ולייט, טנסי.‬
‫כשעבדתי בזה, הייתי צריך להחנות את המשאית‬
‫ולצאת מהשכונה,‬
‫לנסוע לשכונה מסוימת‬
‫ולהקליד בכמה מים כל בית משתמש.‬
‫שנת 2001. מן הסתם, התרחש אסון התאומים.‬
‫אם אתם מבוגרים מספיק,‬ ‫אתם זוכרים שלאחר האסון,‬
‫כל ארה"ב פחדה מאוד שיהיו עוד פיגועים.‬
‫טוב, גם אנחנו פחדנו,‬
‫במחוז וילסון.‬
‫חשבנו לעצמנו,‬
‫הם תקפו את ניו יורק, ברור שהתחנה הבאה‬
‫היא מאונט ג'ולייט, טנסי.‬
‫והם עומדים להרעיל את המים של העיירה שלנו.‬
‫אז הם קראו לכולנו, קוראי מדי המים,‬
‫שנשמור על מכלי המים.‬
‫באמת עשיתי את זה. עמדתי…‬
‫בשדה חשוך, לבד.‬
‫וחיכיתי שהטליבאן יופיע.‬
‫בלי נשק, בלי אימונים.‬
‫נתנו לנו פנס עששית. פנס עששית.‬
‫הוא לא עושה כלום,‬ ‫רק מראה את הגוף שלך כשאתה מרים אותו.‬
‫אני לא רואה במרחק מטר לפניי.‬
‫אם למישהו יש אקדח,‬ ‫הוא יירה באור היחיד שבשדה.‬
‫הוא יקרב את הפנס ללב שלי כדי לראות,‬ ‫ואני אגיד, "מה קורה?"‬
‫אני חושב שעד היום,‬
‫אני תמיד אומר, מה הם רצו שנעשה?‬
‫שנתקשר למשטרת מאונט ג'ולייט?‬
‫"אוסמה כאן.‬
‫"הוא עבר את הפנסים שלנו.‬
‫"הוא במכל המים.‬ ‫הוא ידע איך לפתוח אותו. היינו…‬
‫"הופתענו מזה, אבל הוא ידע מה הוא עושה."‬
‫אשתי הייתה איתי כשעבדתי בזה.‬
‫היא איתי כבר הרבה זמן.‬
‫היא עשתה את זה‬ ‫בשביל ההטבות שקיבלתי מחברת המים.‬
‫אנחנו…‬
‫אנחנו נשואים 17 שנה.‬
‫תודה.‬
‫ואני יודע…‬
‫ככל שאני נשוי יותר זמן,‬ ‫אני מבין למה היא בחיים שלי.‬
‫לא הייתי כאן‬ ‫אם היא לא הייתה בחיים שלי.‬
‫אני יודע את כל זה.‬
‫בנוסף, נהייתי מאוד תלוי בה בגלל זה.‬
‫אני לא יודע כלום‬
‫על עצמי.‬
‫אני לא יודע מה אני אוהב ולא אוהב לאכול.‬
‫מישהו אומר, "רוצה לטעום את זה?"‬
‫ואני חייב לערב אותה.‬
‫אני אומר, "לא נראה לי".‬
‫אני לא יודע כמה זמן לחמם במיקרוגל.‬
‫אני חייב לשאול אותה בכל פעם,‬ ‫כאילו המשפחה שלה המציאה את המיקרוגל.‬
‫"כמה זמן את רוצה שאחמם את זה?"‬
‫היא אומרת, "עד שזה חם".‬
‫"אבל אני יודע שיש לך מספר כלשהו, פשוט…‬
‫"פשוט תגידי את המספר, אני לא…‬
‫"או שאני אתקשר לאימא שלי,‬ ‫או שתגידי לי את המספר."‬
‫אם היא לא אומרת לי,‬ ‫אני מכניס 90 דקות והולך.‬
‫אני עושה כביסה בעצמי.‬
‫תודה. תודה רבה.‬
‫אני חושב שאני ראוי לזה.‬
‫בילדותי, אימא שלי כיבסה‬ ‫את הבגדים של אבא שלי,‬
‫אז חשבתי שכל הנשים מכבסות לבני זוגן.‬
‫ותמיד כיבסתי לעצמי, ולמען האמת,‬
‫הרגשתי שזה נשכח ב-17 השנים האחרונות.‬
‫בני זוג אחרים לא צריכים להקריב ככה.‬
‫יום אחד נסעתי הביתה ועלתה לי המחשבה,‬
‫"בסדר, אני אעלה את הנושא."‬
‫לא העליתי אותו באותו יום, כן?‬
‫חשבתי, אני בטוח שיהיה זמן‬
‫שבו נריב,‬
‫אני אפסיד בריב…‬
‫ואז אני פשוט אגיד, "אני עושה כביסה לעצמי!"‬
‫והיא תגיד, "הריב נגמר.‬
‫"ניצחת. שכחתי כמה טוב לי."‬
‫אז אני דוגר על זה חצי שנה, הרבה...‬
‫סוף סוף אנחנו רבים.‬
‫אני לא זוכר על מה היה הריב. על שום דבר.‬
‫אני לא יודע. לא על כביסה. את זה אני זוכר.‬
‫אז אני מפסיד בקרב הזה,‬
‫ובראש שלי אני חושב, "זהו זה".‬
‫בכנות, הייתי עצוב להיפרד מזה.‬
‫כל כך טוב הרגשתי.‬
‫ריחמתי עליה.‬
‫חשבתי, "היא חושבת שהיא מנצחת.‬ ‫אני עומד להפיל עליה פצצה".‬
‫אז משום מקום,‬
‫אני אומר, "אני עושה כביסה לעצמי".‬
‫ואמרתי את זה ככה, "כבר אין בני זוג כאלה".‬
‫הייתי בהלם שזה גרם‬ ‫לפריצת ריב שני שלא צפיתי.‬
‫אנחנו מכבסים בצורה אחרת לגמרי.‬
‫היא קוראת את התוויות,‬ ‫אני מכבס שטיח וחליפה ביחד.‬
‫אני…‬
‫אני לא יודע.‬
‫"רוצה לשים שם את הנעליים שלך? שים אותן."‬
‫מכונת הכביסה תמיד במרחק חצי מטר מהקיר‬ ‫כשהכביסה שלי מוכנה.‬
‫"אתה מכניס לשם הרבה דברים".‬
‫כן. "ותראי, כמעט הכול רטוב".‬
‫אני נוסע הרבה. ברור.‬
‫אז היא נשארת בבית עם הבת שלנו.‬
‫יש לנו בת נהדרת, כפי שראיתם, ו…‬
‫אבל אני יודע שזה קשה. היא בבית,‬
‫אשתי צריכה להיות גם אימא וגם אבא,‬
‫ההורה הטוב וההורה הרע.‬
‫וכשאני חוזר הביתה, ממש כיף איתי.‬
‫או שאני משבש את השגרה.‬
‫אלה הדברים שהיא אומרת לי, ו…‬
‫כשאני חוזר הביתה,‬ ‫אני שוכב במיטה ליד הבת שלנו,‬
‫ואז אני מסתבך כי דיברנו.‬ ‫אני לא זה שמדבר, דרך אגב,‬
‫אבל צועקים עלינו כאילו אני זה שמדבר.‬
‫אני מבין את זה, כי אני לא חושב‬ ‫על ההשלכות של כל דבר.‬
‫למשל, יש לנו כלב אחד.‬
‫אני רוצה עוד כלב.‬
‫אשתי לא רוצה עוד כלב, כי זה יותר מדי.‬
‫שני כלבים זה הרבה,‬
‫כי צריך לפתוח את הדלת האחורית‬ ‫ולתת לשני כלבים לצאת.‬
‫ואז לסגור את הדלת, ועכשיו הם שם בחוץ.‬
‫את בפנים,‬
‫לא מתמודדת עם זה, אבל…‬
‫ואז הם רוצים לחזור, ואת חושבת,‬
‫"צריך לתת לכל הכלבים האלה לחזור.‬
‫"כלב אחד, שניים…‬ ‫תראו את כל הכלבים האלה בכל מקום."‬
‫למען האמת, מעולם לא טיפלתי‬ ‫בכלב האחד שיש לנו, אבל…‬
‫שניים? שניים יהיה כיף.‬
‫הכלב שלנו ישן במיטה שלנו,‬
‫ומישהו אמר לי‬ ‫שלא אמורים לעשות את זה,‬
‫כי מאבדים שליטה על הכלב.‬
‫ושאלתי אותו, "איזו שנה אתה חושב שזו?"‬
‫הם כולם כלבים רכרוכיים.‬
‫הם בקושי כלבים.‬
‫זה בן אדם. הם אנשים.‬
‫הבחור הזה מתנהג כאילו עכשיו 1980,‬ ‫שבה השאירו את הכלב בחוץ כל השנה.‬
‫בכלבים ההם היית צריך לשלוט.‬
‫היה לך זאב בחצר האחורית.‬
‫חברים באים. "רוצה לצאת החוצה?"‬ ‫"אני לא הייתי יוצא."‬
‫היא גם הקמצנית מבינינו.‬
‫לא בקטע רע. היא אוהבת שהאורות כבויים.‬
‫תכבה את האורות, תחסוך כסף.‬ ‫תכבה את… תכבה את האורות…‬
‫כל האורות כבויים, כיף להיות בסביבה הזאת.‬
‫תדליק את האור, תמצא כיסא,‬
‫תביא מקל, תכבה שוב את האור.‬
‫תשב בחושך ותהיה עצוב כל היום.‬
‫אבל אתה חוסך גרושים על גבי גרושים.‬
‫כשאני נכנס למיטה, "כיבית את האור?"‬
‫"אני לא רואה אם הוא דולק.‬ ‫צא מהמיטה, תכבה אותו."‬
‫בעוד 80 שנה ניתן לבת שלנו‬ ‫את 37 הדולר שהצטברו מהגרושים שחסכנו.‬
‫בסדר, תקשיבו, אני נוטה לבזבוז.‬
‫אם משהו מגיע לתחתית, אני זורק אותו.‬
‫קטשופ. אם נשאר בקטשופ ככה, אני...‬
‫היא ממלאת את הקטשופ הישן‬ ‫בקטשופ החדש.‬
‫ככה הקטשופ תמיד מגעיל.‬
‫משחת שיניים.‬
‫אני משתמש בה כמו כל אדם ממוצע.‬
‫אני לא חושב שאני צריך‬ ‫לאמץ שרירים בניסיון להוציא אותה.‬
‫לא אגהץ אותה במגהץ.‬
‫אבל היא עושה יותר מזה.‬
‫אז כשאני מסיים איתה,‬ ‫אני נותן אותה להומלסית שהתחתנתי איתה.‬
‫היא חותכת את השפופרת, מוציאה הכול.‬
‫התחתנתי עם איש זקן מתקופת השפל הגדול.‬
‫היא הייתה משגשגת בתקופת השפל.‬
‫אני לא חושב שהיא הייתה יודעת‬ ‫שיש שפל כלכלי.‬
‫מסיבת פיצה היא הסיוט הכי גדול שלי.‬
‫אני מזמין חברים לפיצה.‬
‫אני אומר, "צריך להזמין פיצה".‬
‫והיא אומרת, "כמה?"‬
‫"תזמיני הכי הרבה".‬
‫"אני לא רוצה‬ ‫שהפיצה תיגמר מול החברים שלי."‬
‫היא אומרת, "תתקשר ותשאל".‬
‫אני אומר, "אני לא יכול‬ ‫להתקשר לבחורים בני 40‬
‫"ולהגיד, 'כמה פיצה‬ ‫אתם חושבים שתאכלו הערב?'"‬
‫יש להם עבוד… יש להם משפחה.‬
‫הם עובדים בתוך בניין, ברגע זה ממש.‬
‫את רוצה שאשאל, "אכלתם ארוחת צהריים גדולה?"‬
‫"אנחנו מנסים לחסוך כסף,‬ ‫אז אני צריך לדעת בדיוק‬
‫"כמה פיצה תאכל בעוד שמונה שעות."‬
‫אני רק רוצה לקנות דברים‬ ‫בלי שהיא תדע שקניתי אותם‬
‫ו… זה כל כך קשה.‬
‫אני חושב שיכולתי לו ידעתי את שם הבנק שלי.‬
‫אבל אני צריך לעבור דרכה‬ ‫כדי להשיג את המידע הזה.‬
‫אני מחטט, אומר,‬
‫"אם היה לי בנק,‬ ‫לאיזה את חושבת שהייתי הולך?"‬
‫וגם, פעם בשבוע אני נכנס לבנק ושואל,‬ ‫"היי, הכסף שלי בבנק הזה?"‬
‫היא תמיד משאירה אותי בחוץ.‬
‫אם אני קונה משהו והוא לא מתאים,‬ ‫אני לא מחזיר אותו.‬
‫אני מתבייש.‬
‫אני די בטוח שיהיו שם אותם אנשים בדיוק.‬
‫והם זוכרים אותי.‬
‫כשאיכנס, הם יגידו,‬ ‫"ידענו שלא תוכל להתמודד עם החולצה הזאת".‬
‫היא מחזירה מצרכים למכולת.‬
‫כן. אוכל.‬
‫בכנות, אני לא חושב שזה מותר.‬
‫ברצינות.‬
‫אני חושב שהיא מתעמרת‬ ‫בילדים בני ה-15 האלה.‬
‫הם לא יודעים מה לעשות.‬
‫אימא שלהם נכנסת ואומרת,‬ ‫"הבננות נעשו מוזרות מהר מדי".‬
‫והם אומרים, "מה?"‬
‫"את בחרת אותן, הן לא שלי.‬ ‫על מה את מדברת?"‬
‫"אני אחליף אותן. אני הולכת להחליף."‬
‫"כן, האישה הזאת גונבת בננות."‬
‫לא מזמן הלכתי למכונית שלי,‬ ‫וניגש אליי סטודנט.‬
‫הוא גייס כסף‬
‫למען הטבע, או למען כדור הארץ.‬
‫זה היה הטבע וכדור הארץ.‬
‫לא יודע. הוא אמר מילים אמיתיות,‬ ‫אבל בעיקרון, זה היה...‬
‫הוא הסתכל עליי ואמר,‬ ‫"זה כסף לכדור הארץ",‬
‫ואמרתי, "כן. כדור הארץ‬ ‫עובר תקופה לא קלה עכשיו."‬
‫אז…‬
‫הוא סיפר לי על כל מה שכדור הארץ עובר.‬
‫על הזיהום.‬
‫אמר, "מרעילים לנו את המים".‬
‫אמרתי, "לא במשמרת שלי, אבל אני מבין".‬
‫אני חושב שקניתי עץ, אני לא ממש יודע.‬
‫אבל ניסיתי לתת לו מזומן והוא אמר,‬
‫"אתה צריך לשלם בכרטיס אשראי".‬ ‫אמרתי, "בסדר".‬
‫אז...‬
‫אני נותן לאייפד אקראי‬ ‫את כל המידע על המשפחה שלי.‬
‫זה היה 75 דולר.‬
‫אז הוא מעביר את הכרטיס,‬ ‫ואחרי שהתשלום מתקבל,‬
‫הוא אומר, "רק שתדע זה חיוב חודשי".‬
‫כן.‬
‫הוא אמר לי אחר כך, ואז,‬ ‫"אתה יכול לבטל את זה באתר".‬
‫אמרתי, "אני לא יודע מה קורה פה עכשיו".‬
‫הוא אומר, "תן לי את המייל שלך‬ ‫בשביל הקבלה".‬
‫אמרתי, "בסדר".‬ ‫הכנסתי את כתובת הדוא"ל של אשתי.‬
‫נחשו מי הולכת לעצור את התשלומים ממש מהר?‬
‫היא תכרות את העץ הזה מחר.‬
‫התקשרתי אליה כי אני צריך להתקשר אליה‬ ‫כשאני רושם אותנו לדברים, ו…‬
‫היא ענתה ופשוט אמרה, "אני על זה", וניתקה.‬
‫היא מנהלת הכול. היא עושה דברים ולא…‬
‫התקנו גג חדש, ולא ידעתי את זה.‬
‫גג חדש לגמרי. גיליתי עליו מהשכנים שלי.‬
‫הם אמרו, "איך הגג החדש?"‬
‫אמרתי, "על מה אתם מדברים?"‬
‫והם אמרו, "לא ידעת שיש לך גג חדש?"‬
‫אמרתי, "לא".‬
‫ואז הייתי צריך לקרוא לה, ואמרתי,‬ ‫"את צריכה ללכת ולדבר על הגג החדש‬
‫"שלא סיפרת לי עליו.‬
‫"נראיתי שם כמו אידיוט."‬
‫בשכונה שלנו, אנחנו גרים ברחוב ללא מוצא,‬
‫וזה מרגש מאוד, כי אני גדלתי ברחוב רגיל…‬
‫וותמיד חלמתי לגור ברחוב ללא מוצא.‬
‫אתה רואה אותם וחושב,‬ ‫"אתה יכול לדמיין את עצמך באחד כזה?"‬
‫אנחנו עושים את כל הדברים של רחוב כזה.‬
‫אם מישהו בא לשם,‬ ‫אנחנו שואלים, "מה אתה עושה כאן?"‬
‫כל מכונית שנכנסת.‬
‫אנחנו אומרים, "כדאי שתצא מהרחוב שלנו".‬
‫אנחנו זורקים את הזבל‬
‫ביום כלשהו.‬ ‫אני לא יודע איזה, אבל זה יום מסוים.‬
‫אנחנו עושים את זה. יש יום.‬
‫אני יודע ששכחנו‬ ‫לזרוק אותו לפני כמה שבועות.‬
‫הלחץ הזה עלול לפרק משפחה.‬
‫כל השבוע אמרנו, "כולם לאכול מהידיים".‬
‫באו אלינו חברים,‬ ‫"שימו את הזבל בכיסים, קחו אותו הביתה".‬
‫יש לנו מזל עם השכנים שלנו.‬ ‫השכנים שלנו ממש מגניבים,‬
‫ואנחנו קרובים אליהם מאוד.‬
‫לכולם יש עבודות אמיתיות.‬
‫הם למדו במכללה וכאלה.‬
‫ו… אחד מהם הוא יועץ מנהלים,‬
‫אז הוא מנהל את כל היועצים ו…‬
‫כן, זו עבודה קשה. בסדר?‬
‫יש הרבה יועצים, והוא אומר, "כדאי שתתרחק".‬
‫מבינים? "אי אפשר…‬
‫"אי אפשר לייעץ כאן."‬
‫אז...‬
‫הוא עסוק.‬
‫השכן השני שלנו הוא אקטואר.‬
‫חשבתי שזה קשור לציפורים.‬
‫שאלתי אותו, "איזו ציפור זאת?"‬
‫הוא אמר, "אני לא יודע", ושאלתי…‬
‫"בתור אקטואר, אתה לא יודע‬ ‫איזו ציפור זאת שם?"‬
‫הלכתי ליום הקריירה בבית הספר של בתי,‬
‫ואני יודע שמה שאני עושה מהנה מאוד,‬
‫אבל הייתי לחוץ, כי הייתי שם‬ ‫עם אנשים אמיתיים, חכמים ו…‬
‫אז קיוויתי לשבת בשולחן לבד.‬
‫הושיבו אותי בשולחן עם מנתח.‬
‫אני חושב שהם עשו את זה בכוונה.‬
‫כמעט כדי להראות לילדים,‬
‫"זה מה שקורה כשלא קוראים."‬
‫אז הילדים ניגשים אליי‬
‫ושואלים, "באילו מקצועות‬ ‫אתה משתמש כדי לעשות סטנד-אפ?"‬
‫וחשבתי, אני אפילו לא יודע‬ ‫אילו מקצועות הם לומדים.‬
‫אמרתי, "באנגלית. אני מדבר‬ ‫בעיקר אנגלית על הבמה".‬
‫הם שאלו אותו,‬ ‫"כמה זמן למדת כדי להפוך למנתח?"‬
‫הוא אמר, "54 שנים" או משהו כזה.‬
‫הם שאלו אותי,‬ ‫"כמה זמן לוקח להפוך קומיקאי?"‬
‫אמרתי, "אתם מתאימים לזה עכשיו".‬
‫"תסיימו את בית הספר היסודי,‬
‫"תרצו את ההורים,‬ ‫אבל אז הייתי פורש והולך על זה."‬
‫היה לי קשה בבית הספר.‬
‫בקושי סיימתי את הלימודים,‬ ‫התקבלתי למכללה קהילתית,‬
‫בקושי התקבלתי למכללה‬ ‫שאליה חייבים לקבל את כולם.‬
‫למדתי במכללה הקהילתית במשך שנה,‬ ‫יש לי אפס נקודות זכות.‬
‫הרבה אנשים לא יודעים שמכללה קהילתית‬
‫היא מכללה שאומרת,‬
‫"אתה בטח תישאר בקהילה שלך. אז…‬
‫"אנחנו רק נראה לך איך להסתדר בעיירה.‬
‫"נסביר לך איך דברים עובדים."‬
‫אחרי כל השנה ההיא,‬
‫אין לי נקודות זכות,‬ ‫כי נאלצתי לקחת שיעורי עזר.‬
‫שיעורי עזר נועדו בעיקר ל…‬
‫אלה שיעורים למישהי בגילי עכשיו‬
‫שמנסה לחזור ללימודים,‬ ‫כי הוא לא זוכר איך זה ללמוד.‬
‫אני לקחתי אותם מייד לאחר התיכון. אני פשוט…‬
‫הם אמרו, "אתה לא זוכר את התיכון?"‬ ‫אמרתי, "הרגע סיימתי".‬
‫הם אמרו, "נראה כאילו לא שמעת עליו".‬
‫כולם שם היו בני 50.‬
‫שאלתי, "מי המורה?"‬
‫"אני חושב שאתם צריכים להגיד לי‬ ‫אם אני שואל. מי המורה?"‬
‫לקחתי שיעורים בסיסיים...‬ ‫למשל, שיעור דיבור.‬
‫במכללה.‬
‫נסעתי לשם עם החברים שלי,‬
‫שלמדו עסקים או משהו כזה.‬
‫מה שזה לא יהיה שלומדים שם.‬ ‫אמרתי, "בסדר, נתראה אחרי שיעור דיבור".‬
‫ואני עדיין הוגה הרבה מילים לא נכון,‬ ‫זה מה שאני לא מבין.‬
‫אני אומר,‬
‫"סיר", שאף אחד לא מבין.‬
‫שיר. כן.‬
‫ש-י-ר. אני אומר "סיר".‬
‫טוב, תקן את זה, שיעור דיבור.‬
‫ומה אם אני רוצה לכתוב סירים?‬
‫אולי יש לי הרבה רעיונות נהדרים לסירים?‬
‫לא מתייחסים אליי ברצינות‬ ‫כי אני אומר, "תקשיבו לסירים שלי".‬
‫"שן". אני אומר, "שן".‬
‫במבטא דרומי מאוד.‬
‫"שמן". אני אפילו לא יודע‬ ‫איך להגיד את זה. כאילו, לכם.‬
‫שמן. ש-מ-ן.‬
‫כן.‬
‫אני אומר, "שן מנועים".‬
‫"שן זית".‬
‫במכללה קהילתית דרומית,‬
‫תיקונים כאלה צריכים להיות חובה.‬
‫הם היו צריכים לכתוב "ש-מ-ן" על הלוח,‬
‫ואני הייתי אומר, "שן".‬
‫הם היו אומרים, "אנחנו נטפל בזה.‬
‫"אתה כנראה תעבוד הרבה עם הדבר הזה."‬
‫"מלחמת הזרחים".‬
‫ככה אני אומר את זה.‬
‫במקום "האזרחים".‬
‫אני אומר, "מלחמת הזרחים".‬
‫כי…‬
‫אולי זה באשמתי. בסדר? אני לא…‬
‫אני לא יודע שום דבר על "מלחמת הזרחים".‬
‫אני לא מבין בכלל בהיסטוריה.‬
‫ואני יודע, כי בכל סרט היסטוריה,‬
‫אני תמיד במתח.‬
‫"מה עומד לקרות?"‬
‫צפיתי ב"פרל הארבור".‬
‫הופתעתי לא פחות מהם.‬
‫אני לא קורא ספרים.‬
‫כן, ואני חושב שזה חשוב.‬
‫קריאה היא המפתח לחוכמה, לדעתי,‬
‫ו… אני לא עושה את זה.‬
‫אני חושב שזה משפיע עליי.‬
‫אני רוצה לקרוא. אני אוהב את רעיון הקריאה.‬ ‫אני אפילו קונה ספרים,‬
‫אבל הספרים האלה הם עם הכי הרבה מילים.‬
‫ו…‬
‫כל ספר הוא ככה.‬
‫אתה פשוט פותח אותו‬ ‫וחושב, "על מה אתם מדברים?"‬
‫זה… כלומר…‬
‫וזה לא נגמר. כל עמוד, עוד מילים.‬
‫אולי תכניסו לשם כמה עמודים ריקים?‬
‫אולי תיתנו לי לעצור לאוויר לשתי שניות?‬
‫העיניים שלי יכולות לקרוא טוב,‬
‫אבל המוח שלי...‬
‫העיניים שלי ממש טובות בקריאה.‬
‫כל כך לא נעים לי מהן,‬ ‫כי הן מחוברות למוח המטומטם הזה.‬
‫הן מסתכלות על המילים האלה ושואלות,‬
‫"אתה לא קולט שום דבר מזה?‬
‫"זו הפעם החמישית שקראנו את המשפט הזה.‬ ‫בוא ננסה אחד אחר."‬
‫סיפורת, ספרות עיונית.‬ ‫אני לא יודע איזו היא האמת.‬
‫אני קוראת כל ספר כאמת,‬ ‫כך אני מתמודד עם זה.‬
‫איך שאני מבין,‬ ‫יש לנו בעיה גדולה של קוסמים‬
‫בארה"ב עכשיו.‬
‫נסענו לאירופה בשנה שעברה.‬
‫דרך אגב, בדרך ל… טסנו מנאשוויל ללונדון,‬
‫השעה הייתה 16:42 זמן נאשוויל.‬
‫אז כמשחק משפחתי, אמרתי,‬ ‫"בואו ננחש מה השעה בלונדון".‬
‫אני אמרתי, 00:42.‬
‫הבת שלנו אמרה 01:42.‬
‫הניחוש של אשתי היה 23:00.‬
‫וזהו זה.‬
‫כן, היא לא אמרה את ה-42.‬
‫ו...‬
‫אמרתי, "פשוט תגידי 42".‬
‫"אתה יודע למה התכוונתי."‬
‫אמרתי, "אני יודע, אבל תראי לבת שלנו‬ ‫שאת יודעת מה אדם נורמלי היה אומר."‬
‫ריב די גדול פרץ בעקבות זה.‬
‫אם תיסעו לאירופה, רק שתדעו,‬
‫הכי עתיק שם. היא עתיקה מאוד.‬
‫נראה לכם שארה"ב עתיקה,‬ ‫ואז אתם מגיעים לשם ואומרים, "לילה טוב.‬
‫"מה עשיתם פה?"‬
‫מסתובבים שם ושומעים,‬ ‫"הבניין הזה מהמאה השמינית".‬
‫אתה חושב, "אלוהים!"‬
‫נסעתי גם לאוסטרליה.‬
‫אוסטרליה רחוקה מאוד.‬
‫תקשיבו, כדור הארץ שלנו‬ ‫גדול יותר משחשבתי.‬
‫טסנו 16 שעות, יותר מ-800 קמ"ש.‬
‫בקושי הצלחנו להגיע. בקושי.‬
‫אני חושב שגם נסענו לא נכון.‬
‫סבלתי שם מיעפת.‬
‫זה לא הפריע לי, כי התעוררתי מוקדם.‬
‫התעוררתי ב-5:45,‬ ‫ואני אף פעם לא מתעורר מוקדם כל כך.‬
‫אז הייתי הראשון בתור‬ ‫בארוחת הבוקר של המלון.‬
‫דבר אחד בטוח, כשמתעוררים ב-5:45,‬
‫הצהריים די רחוקים.‬
‫אתה מוכן להתערב שעכשיו צהריים,‬ ‫אבל השעה היא אולי 8:30.‬
‫בשעה 18:00 אתה תוהה, "איך אנשים מחוץ לבית?‬
‫"למה השמש לא שוקעת?"‬
‫זה השלב הבא בחיי, לקום מוקדם, אתם יודעים?‬
‫אנחנו מתחילים את היום וקמים ב-9:15.‬
‫כן, אתם יודעים.‬
‫מעולם לא ראיתי את בתי הולכת לבית הספר,‬ ‫אבל הייתי קרוב.‬
‫התחיל להיות לי קר, כי אני זקן.‬
‫ארבעים וחמש. פשוט קר לי,‬ ‫אני תמיד צריך להביא ז'קט.‬
‫גם אם יש 60 מעלות בחוץ,‬
‫אני אסתובב עם ז'קט.‬
‫ואני רואה את הצעירים האלה וחושב,‬
‫"איפה המעילים שלכם?"‬
‫הגוף שלי מתפרק. הכתף שלי כואבת,‬
‫כי אני עומד על הבמה ככה.‬
‫זה מטורף. הדבר הזה היה טעות ענקית.‬
‫אילו ידעתי שזו תהיה בעיה גדולה,‬
‫סביר להניח שהייתי מוותר על ההרגל.‬
‫הגוף שלי לא עומד בזה.‬
‫והלכתי לרופא כדי לרפא את זה…‬
‫הוא דיבר עליי כמו על מכונית ישנה.‬
‫הוא אמר, "בכנות,‬ ‫לא הייתי משקיע בזה עוד כסף".‬
‫מתחתי שריר לאחרונה,‬ ‫אני חושב שהוא היה בנשמה שלי.‬
‫כלומר, הוא היה ממש באמצע הגוף שלי…‬
‫חשבתי שהוא מקדימה, ואז קלטתי,‬
‫"כואב לי גם הגב". אז…‬
‫מה יש באמצע?‬
‫איזה שריר נמצא באמצע?‬
‫טיילתי בטבע. קפצתי מסלע.‬
‫מגובה 30 ס"מ.‬
‫כשנחתתי, הרגשתי את מה שהייתי מדמיין‬
‫כתחושה של פגיעת ברק.‬
‫הרגשתי את זה עד הציפורניים.‬
‫בימינו יש סיכוי של 50-50‬ ‫שהחנות שלי פתוחה או סגורה.‬
‫זו ממש הטלת מטבע.‬
‫אני לא יודע מה קורה. סגרתי אותה כל חיי.‬
‫ועכשיו אני פשוט יוצא,‬
‫"טוב, נתראה אחר כך, חבר'ה".‬ ‫פשוט יוצא מהבית.‬
‫אני מוריד מכנסיים בבית, הם יורדים בקלות‬
‫ואני קולט, "ארבע שעות הסתובבתי…"‬
‫אני חושב שזה בגלל‬ ‫שלוקח לי הרבה יותר זמן להשתין.‬
‫ואני עדיין לא רגיל לקצב החדש והזקן הזה.‬
‫כי בגיל 40 יש הרבה עצירות שווא.‬
‫אתה לומד די מהר להישאר שם.‬
‫לתת לפקק להיפתח קצת.‬
‫אני רואה צעירים באים והולכים‬
‫ואומר, "תגידו למשפחה שלי שאני בסדר".‬
‫האוכל עדיין…‬ ‫עדיין יש לי בעיה עם אוכל. אני…‬
‫אני אוהב אוכל מעובד. אני מת עליו.‬
‫אני בחור של מהשדה-למפעל-לשולחן.‬
‫אני רוצה שהאוכל שלי יעבור כמה שיותר ידיים.‬
‫זה עומד להיגמר. אני מרגיש את זה.‬
‫אני לא יכול להמשיך ככה. זה ממש כואב.‬
‫ואני אומר לעצמי שעשיתי הרבה. הייתי…‬
‫הייתה לי קריירה מצליחה מאוד‬ ‫באכילת מזון מהיר.‬
‫עשיתי את כל הדברים.‬
‫אכלתי טאקו בל וזרקתי אותו לפח של השכן שלי‬
‫כדי שאשתי לא תגלה.‬
‫השתמשתי בכל כך הרבה קטשופ פעם‬
‫במסעדה, שאדם זר ניגש אליי ואמר,‬
‫"זה הרבה קטשופ.‬
‫"אתה יודע בכמה קטשופ אתה אמור להשתמש?"‬
‫הבחור הזה לא רוצה להתערב.‬
‫אבל הוא רואה את זה. אשתו אמרה, "עזוב".‬
‫הוא אמר, "אני חייב להגיד לו משהו. אני לא…‬
‫"לא נראה לי שהוא יודע שכולנו…‬ ‫אף אחד לא משתמש בכמות כזאת של קטשופ."‬
‫נסעתי לאסוף אוכל ממקדונלד'ס,‬ ‫וחלון הרכב שלי לא נפתח.‬
‫זה מסר מהיקום, "קח הפסקה".‬
‫ונלחמתי על זה.‬
‫זה מביך, כי הם יראו.‬
‫נאלצתי להמשיך מעבר… נאלצתי לפתוח את הדלת,‬
‫אז היא הייתה פוגעת במיקרופון.‬
‫אז הייתי צריך לעבור אותו.‬
‫האדם ברכב מאחוריי שאל, "אתה הולך?"‬
‫אמרתי, "החלון שלי לא נפתח".‬
‫והייתי צריך לפתוח את הדלת.‬ ‫עכשיו הרמקול ליד מכל הדלק.‬
‫אז אני צריך לצעוק את ההזמנה שלי.‬
‫עכשיו הבחור ההוא שומע.‬
‫ואז אני מסתכל על המסך של מקדונלד'ס,‬ ‫הכול כתוב על הלוח,‬
‫וכל השכונה יודעת מה אני מזמין.‬
‫ואז נסעתי לחלון הגשת האוכל,‬
‫והייתי צריך לעבור אותו,‬ ‫כי אני צריך לפתוח את הדלת.‬
‫אז אני עובר אותו,‬ ‫והם שואלים אותי, "לאן אתה נוסע?"‬
‫אמרתי, "לשום מקום". ואני עובר את החלון,‬
‫והם רואים את כל הגוף שלי יושב בכיסא.‬
‫זה משוגע.‬
‫אם מעולם לא עשיתם את זה,‬ ‫זה היה הרגע הכי פגיע בחיי. פשוט…‬
‫הם פשוט יושבים שם, ואתה אומר, "היי".‬
‫הם רואים את כפות הרגליים שלך.‬
‫הם זורקים את זה עליי כמו דוב,‬ ‫פשוט זורקים את זה.‬
‫המשפחה שלנו אוכלת הרבה מזון מהיר.‬
‫בקבוצת המסרונים המשפחתית שלנו‬ ‫אבא שלי כתב,‬
‫"מצאתי דרך להשיג ביג מק בזול.‬
‫"אפשר להזמין צ'יזבורגר כפול‬ ‫ולבקש רוטב ביג מק.‬
‫"זה זול יותר,‬
‫"וללא הלחמנייה השלישית,‬ ‫אז זה מתאים לדיאטת אטקינס."‬
‫כך זה נעשה.‬ ‫הלחמנייה השלישית גורמת לך לחשוב,‬
‫"אני לא יודע אם אני צריך אותה."‬
‫ההורים שלי מזדקנים. הם לא ממש זקנים,‬
‫אבל הם בגיל שבו אם הם ימעדו,‬
‫הם ייפלו על הרצפה.‬
‫פשוט יש גיל שבו זה קורה.‬
‫אם אני מועד,‬ ‫הגוף שלי לא נגע בקרקע כבר 40 שנה.‬
‫אבל בשבילם, זה פשוט, אני לא יודע.‬
‫כאילו פלג הגוף העליון אומר,‬ ‫"אנחנו הולכים".‬
‫ו...‬
‫פלג הגוף התחתון אומר, "מה?" וזה פשוט…‬
‫ואין קטע של...‬
‫הם בכלל לא יודעים מה קורה.‬
‫הם רק מסתכלים עליך ואתה שואל,‬
‫"אתם לא מרגישים שום דבר מזה?"‬
‫והם נופלים על הקרקע כל כך חזק.‬ ‫כאילו הם נזרקו מגג.‬
‫כולם שומעים את זה, "מה קורה פה?"‬
‫אני אומר, "ההורים שלי נפלו!‬
‫"אני צריך להרים אותם.‬
‫"לאימא שלי יש חבורה‬ ‫שלא תיעלם במשך שנתיים."‬
‫אני פשוט הולך לפניהם עכשיו.‬
‫אני כמו שרפה.‬
‫אני מודיע להם על מצב פני השטח שלפנינו.‬
‫"יש שטיח קטן עוד מעט.‬
‫"יש שטיח קטן. כשנצא החוצה,‬ ‫יהיה קצת יותר מואר מאשר בפנים.‬
‫"כן, ומדרכת אבנים. אתם לא תשרדו אותה, אז…‬
‫"תשכבו על השטיח.‬
‫"אני אעשה רוורס עם הרכב לתוך הבניין."‬
‫לאחרונה ביקשנו מאימא שלי‬ ‫לאסוף את הבת שלנו מבית של חברה,‬
‫ושלחתי לה את הכתובת,‬
‫והיא נסעה לבית הלא נכון.‬
‫היא דפקה על הדלת. סבתא אחרת פתחה.‬
‫זה לא טוב.‬
‫זה כמו שני כלבים שרואים זה את זה דרך גדר.‬
‫יהיה קשה להחזיר את שניהם פנימה.‬
‫אז אימא שלי אומרת, "הנכדה שלי שם?"‬
‫והגברת השנייה אומרת,‬ ‫"יש לי שלושה נכדים".‬
‫אין פתרון.‬
‫רק שתי סבתות.‬
‫"יש לך דברים? גם לי יש דברים."‬
‫הן דיברו במשך 30 דקות. זו הדלת הלא נכונה.‬
‫הייתי צריך לאסוף את הבת שלי,‬ ‫ואז למצוא את אימא שלי.‬
‫והנשים הן אלה ששומרות על צלילות‬ ‫הכי הרבה זמן בזוגיות.‬
‫אם תראו זוג קשישים נשואים, בני 80…‬
‫הם בני 80, האישה פשוט… היא בעניינים,‬
‫ובעלה שואל, "איפה אנחנו כרגע?" הוא…‬
‫המוח שלנו נופל מצוק. כאילו, הם…‬
‫הוא מחוץ לבית רק כי היא אומרת,‬
‫"צא מהבית ותן לאנשים לראות אותך קצת."‬
‫זה כמו שומר בגן חיות‬ ‫שמוציא גורילה זקנה לטיול.‬
‫"תן לילדים לגעת בך."‬
‫כולם מנסים להאכיל אותו.‬ ‫"אל תאכילו אותו בזה".‬
‫"נראה שהוא רוצה". "הוא בהחלט רוצה,‬
‫"אבל טיפש מכדי לדעת שאסור לו."‬
‫אבא שלי מתאשפז בבית החולים‬ ‫לעיתים קרובות. הוא…‬
‫הוא עובר ניתוחים‬ ‫שמונה פעמים בשנה, כנראה.‬
‫הוא מת על זה.‬
‫הרופא אומר,‬ ‫"אתה יכול פשוט לעשות מתיחות".‬
‫והוא אומר, "בוא פשוט נעשה את הניתוח".‬
‫הוא עבר ניתוח כי הוא היה מכור לתרסיס אף.‬
‫כן.‬
‫גם אני התמכרתי לתרסיס אף.‬
‫בכנות, אם אתם לא יודעים מה זה,‬
‫לא כדאי לכם להיכנס לזה.‬
‫זה אחד הדברים הכי טובים שחוויתי.‬
‫כשגם אני הייתי מכור, אשתי רתחה מזעם.‬ ‫נאלצתי להסתיר את זה ממנה.‬
‫היא שמעה את זה ממרחק שלושה רחובות.‬
‫רק שאיפה אחת קטנה, "מה זה?"‬
‫"אני לא מוכן לחיות ככה.‬
‫"לא עבדתי קשה כל כך‬ ‫כדי להימנע מתרסיס אף בביתי שלי."‬
‫אז ההורים שלי הלכו לרופא,‬
‫והרופא אמר, "אתה משתמש בתרסיס אף?"‬
‫ואבא שלי אמר, "לא".‬
‫הרופא אמר, "אני רואה שאתה משתמש בו.‬
‫"סתם אמרתי את זה. אז...‬
‫"כמה זמן אתה משתמש בו?"‬ ‫ואבא שלי אמר, "חמש שנים".‬
‫זה שקר.‬
‫ואימא שלי אומרת לו, "תגיד את האמת".‬
‫היא אומרת, "הוא משתמש בו כבר 45 שנה".‬
‫הוא השתמש בתרסיס האף‬ ‫במשך 45 שנה. כדי לסבר את האוזן,‬
‫אם אתם לא יודעים,‬ ‫על הקופסה כתוב, "לא יותר משלושה ימים".‬
‫הכל העולם אין תרופה‬
‫שאמורים לקחת במשך 45 שנה.‬
‫אני חושב הרבה על ההורים שלי‬ ‫כי העולם נעשה מאוד עתידני.‬
‫וכמוהם, אני מהמאה ה-20.‬
‫צריך להיזהר מאנשי המאה ה-20. אנחנו זקנים.‬
‫זה כל כך… דודה רבתא שלי, הלן,‬ ‫נולדה בשנות ה-30.‬
‫היא חירשת.‬
‫בימים ההם, לא ידעו שהיא חירשת.‬ ‫לרופאים לא היה מושג.‬
‫הם היו מבולבלים.‬
‫כך היו אז הרופאים הטובים.‬
‫הם רק ישבו, הסתכלו עליה ועישנו לה בפרצוף.‬
‫אלה היו רופאים אמיתיים.‬ ‫הם אמרו, "אני לא יודע.‬
‫"היא ילדה חצופה. זה בטוח."‬
‫אני חושב שמה שראיתי בילדותי…‬
‫היינו הולכים לצפות… אבא שלי קוסם.‬
‫אז היינו הולכים לראות את אבא שלי‬ ‫עושה קסמים ביריד מחוז וילסון.‬
‫ירידים מחוזיים הם נהדרים.‬ ‫אם מעולם… הם עדיין קיימים.‬
‫אני לא חושב שהממשלה יודעת על קיומם, אבל…‬
‫אנחנו רוכבים על מתקנים‬ ‫שהיו על הכביש המהיר לפני שעה.‬
‫אז היינו צופים באבא שלי.‬
‫אבא שלי עשה קסמים.‬
‫ממש לידו‬
‫היה חמור שקופץ ממקפצה גבוהה‬
‫לתוך בריכה.‬
‫אז היה די קשה לשמור על תשומת הלב של כולם.‬
‫כשאבא שלי שאל, "זה הקלף שלך?"‬
‫כולם אמרו, "החמור הזה‬ ‫עומד לקפוץ מהמקפצה הגבוהה הזאת".‬
‫זה משהו שאתה חושב‬ ‫שאתה לא רוצה לראות, עד שזה קורה.‬
‫והמילה "קופץ" היא מילה קצת מוגזמת.‬
‫החמורים האלה נופלים מהמקפצה הגבוהה הזאת.‬
‫אבל אי אפשר לכתוב את זה על השלט, נכון?‬
‫הייתם צופים בחמור נופל ממקפצה גבוהה?‬
‫לא. בסדר.‬
‫ואם הוא קופץ? לפחות הוא בקטע.‬
‫אז החמור היה עולה על הרמפה הזאת,‬
‫בגובה 12 מטר,‬
‫והוא פשוט היה עומד שם‬ ‫כי הוא לא רצה לקפוץ.‬
‫הוא לא באמת בקטע, אז…‬
‫אבל הוא נתקע‬ ‫כי חמורים לא יכולים ללכת אחורה.‬
‫אני לא בטוח שזה נכון, אבל אני…‬
‫מעולם לא ראיתי חמור הולך אחורה.‬
‫מעולם לא ממש הסתכלתי,‬ ‫אבל אני באמת חושב‬
‫שבמהלך 45 שנותיי‬ ‫הייתי רואה כמה חמורים הולכים אחורה.‬
‫אז החמור עומד שם, והכלב...‬ ‫הוא שולח את הכלב על הרמפה,‬
‫הכלב נובח על החמור‬ ‫והחמור קופץ לבריכה.‬
‫וכמי שראה את זה, כשהחמור פוגע במים,‬
‫אתה אומר, "כדאי שנלך מכאן".‬
‫זה פחות כיף משחושבים.‬
‫זה יישמע מטופש, אבל אתה ממש מופתע‬
‫מכך שאתה רואה את מה שהיה כתוב בשלט.‬
‫ארגון "פטה" עלה על זה.‬
‫הוא ביטל את המנהג הזה.‬ ‫אני חושב שכולם אמרו,‬
‫"צודקים, אנחנו מבינים את זה".‬
‫עוד מנהג ש"פטה" נאלץ לבטל,‬
‫גם הוא היה בשנות ה-80.‬
‫הייתי חי.‬
‫יכולת להיאבק באורנגאוטן ביריד.‬
‫היה שם אורנגאוטן שישב בזירת אגרוף,‬
‫וגברים שילמו כדי להיאבק בו.‬
‫ואמרתי "גברים",‬
‫כי אני לא מדמיין אף אישה‬ ‫שנאבקה באורנגאוטן הזה.‬
‫אני חושב שאפשר לשים אורנגאוטן‬ ‫בחדר עם אלף נשים,‬
‫וכשהן יצאו ונשאל, "מישהי נאבקה בו?"‬
‫הן יגידו, "לא עלה בראשנו להיאבק בו".‬
‫אם תשימו שלושה גברים בחדר הזה,‬
‫שניים מהגברים האלה ייאבקו באורנגאוטן.‬
‫השלישי היה מתחיל הכול.‬ ‫"אתם צריכים להילחם באורנגאוטן הזה".‬
‫אז גברים נכנסו לשם‬
‫והחליטו להיאבק באורנגאוטן הזה,‬
‫והאורנגאוטן פשוט כיסח את כולם.‬
‫כי לא היה לנו אינטרנט שאפשר לבדוק בו,‬ ‫"כמה חזק אורנגאוטן?"‬
‫הכול עבר מפה לאוזן בימים ההם.‬
‫היית צריך לפגוש בחור שנלחם באורנגאוטן.‬
‫"אבל הזרועות שלו רזות".‬
‫הוא אמר, "אני יודע.‬ ‫זה מה שגרם גם לי להיכנס לשם".‬
‫אז "פטה" עצר גם את זה.‬
‫כן.‬
‫תגידו מה שתגידו על "פטה",‬ ‫הם נתנו עבודה במאה ה-20.‬
‫אחד הדברים הראשונים‬ ‫שהם נאלצו לעשות הוא, יצרני מכוניות,‬
‫לפני שהומצאו בובות מבחן ריסוק,‬ ‫הם השתמשו בחזירים בתאונות דרכים.‬
‫אז הם הושיבו חזיר בישיבה זקופה.‬
‫והחזיר הקטן הזה... חזירים הם חכמים.‬
‫על החזיר הזה עבר יום טוב.‬
‫הוא אמר, "תיתנו לי לנהוג במכונית?"‬
‫יום די כיפי.‬
‫הוא השעין את המרפק.‬
‫"ברצינות? תיתנו לי לנהוג במכונית הזאת?"‬
‫אני אפילו לא יודע מה זה אמור להראות.‬ ‫לחזירים אין צוואר.‬
‫זו הייתה הסביבה שלי כשהייתי ילד.‬
‫אני מסתכל על הבת שלי,‬ ‫ויש לי יותר במשותף עם צליין.‬
‫וצליינים האמינו במכשפות.‬
‫הערת צד קטנה, אני רוצה לומר‬
‫שאני חושב שתקופת ציד המכשפות‬ ‫הייתה התקופה הכי קשה לנשים.‬
‫בלי להיות רציני מדי,‬
‫אבל הרבה אנשים אומרים‬ ‫שזה המאבק לזכות ההצבעה.‬
‫אני לא מסכים.‬ ‫לדעתי, קודם המכשפות ואז זכות הצבעה.‬
‫קודם המכשפות, הפער די גדול,‬ ‫ואז, אתם יודעים, זכות ההצבעה.‬
‫אם חצית את הכביש במקום אסור,‬ ‫אמרו, "הנה מכשפה".‬
‫את חושבת לעצמך, "שוב התחלנו".‬
‫לזכותן ייאמר שהן היו יכולות להתעופף משם,‬ ‫אבל אף אחת לא עשתה זאת.‬
‫טוב, סליחה. זה… תקשיבו,‬
‫לא קל להכניס בדיחת מכשפות.‬
‫יש הרבה חלקים נעים.‬
‫חייבים להזכיר את הצליינים איכשהו.‬
‫היה לי שיעור הקלדה בכיתה ז'.‬
‫ככה…‬
‫וחשבתי שזה בזבוז זמן.‬
‫אני...‬
‫חשבתי לעצמי, "מי יקליד בבגרותו?‬
‫"כתב מחובר הוא העתיד."‬
‫לכן אני… העתיד…‬
‫אני לא יודע מה… אני לא מבין בטכנולוגיה.‬ ‫אני לא יודע מהי בינה מלאכותית.‬
‫אני לא חושב שאפשר לדעת מה זה בינה מלאכותית‬ ‫וגם לראות חמור קופץ ממקפצה גבוהה.‬
‫אני חושב שזה סותר,‬ ‫וראיתי את החמור, אז אני בחוץ.‬
‫אם אני שולח אימייל וכתוב שהקובץ גדול מדי,‬ ‫אני לא יודע מה לעשות.‬
‫הניחוש הכי טוב שלי‬ ‫הוא לנסות לשלוח אותו שוב.‬
‫זה מה שאני מנסה…‬ ‫אתם יודעים כמה זה מטומטם?‬
‫המחשב אומר, "לא", ואני שואל, "אולי עכשיו?"‬
‫המלונות נעשים עתידניים.‬
‫הרבה מלונות שאני שוהה בהם, כשמתקלחים,‬
‫יש רק חצי זגוגית.‬
‫זה פתוח.‬
‫אז המים ניתזים על הרצפה.‬
‫כי זה העתיד.‬
‫הם רוצים מים על הרצפה.‬
‫ואני זקן וטיפש.‬
‫אני בא... באמת ניסינו‬ ‫לשמור את המים בתוך האמבטיה.‬
‫זה היה דבר חשוב, אבל עכשיו,‬
‫הם רוצים שהרצפה תהיה רטובה,‬ ‫זה מה שהם רוצים.‬
‫הם רוצים לוותר על הזגוגית,‬ ‫אבל אני עדיין חי,‬
‫אז הם אומרים, "טוב, שיהיה חצי זגוגית.‬
‫"ברגע שהבחור הזה ימות, נוותר על הזגוגית,‬
‫"הרצפה תהיה רטובה והמים יתנקזו מהמרפסת."‬
‫כשהתחלתי לצאת לסיבובי הופעות,‬ ‫ביקשתי לקבל שיחת השכמה.‬
‫ככה התעוררתי בבוקר.‬
‫הייתי צריך להתקשר למישהו שאני לא מכיר‬
‫ולבקש, "תוכל להעיר אותי מחר?"‬
‫זה היה האדם האחרון שהייתי מדבר איתו.‬
‫הייתי מתקשר לאשתי,‬ ‫ואז לאדם שמעולם לא ראיתי.‬
‫"אתה מבטיח שתעיר אותי מחר?"‬
‫היינו אומרים זה לזה לילה טוב.‬
‫אף אחד לא ביצע שיחת השכמה‬ ‫כבר 20 שנה, כנראה.‬
‫אז בחור אחד שהיה איתנו,‬
‫בן 24, הוא מעולם לא קיבל שיחת השכמה.‬
‫התארחנו במלון,‬ ‫והוא ראה את שיחת ההשכמה בטלפון‬
‫ואמר, "אני אבקש שיחת השכמה".‬
‫אמרתי לו, "אל תעשה את זה.‬
‫"זה כמו מאפרה במטוס."‬
‫הוא רצה בכל זאת.‬
‫בסדר. אז הוא ביקש.‬
‫למחרת בבוקר הטלפון שלו מצלצל,‬ ‫והוא לא עונה לטלפון.‬
‫הוא לא יודע שזה החלק העיקרי בעבודה שלך.‬
‫אתה חייב לענות לטלפון‬ ‫ולידע את הבחור שאתה ער.‬
‫אז הבחור הזה, שהוא כנראה גם צעיר, חושב,‬
‫"נראה שאצטרך לדפוק בדלת.‬
‫"מעולם לא ראיתי את השירות הזה בשימוש,‬
‫"אז זה בטח האדם החשוב ביותר בעולם."‬
‫אז הוא עולה למעלה ודופק בדלת.‬
‫החבר שלי עדיין לא פותח את הדלת.‬
‫אז הבחור נכנס לחדר.‬
‫אני נשבע שזה אמיתי, כי תקשיבו,‬
‫אלה שני אנשים צעירים,‬ ‫הם לא יודעים מה הם עושים.‬
‫אז הוא נכנס לחדר וחושב,‬ ‫"אני צריך לגעת בבחור הזה?‬
‫"זו ההגדרה של שיחת השכמה?‬
‫"אני צריך לגעת בבחור‬ ‫שמעולם לא ראיתי, בחושך?"‬
‫אז אני מתאר לעצמי‬ ‫שהוא התחיל להשמיע קולות ולומר, "היי..."‬
‫בתקווה שהוא לא יצטרך לגעת באיש הזה.‬
‫אבל הוא היה חייב לגעת בו.‬ ‫נשבע, זה מה שהוא אמר לי.‬
‫הוא התעורר כשבחור אחר אומר לו, "היי, חבר.‬
‫"הגיע הזמן להתעורר."‬
‫תודה רבה.‬
‫תרגום כתוביות: עטר אברמסון‬