Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
En varm velkomst til faren min, Nate Bargatze.
Glad i deg.
Takk.
Tusen takk, Phoenix.
Så herlig.
Takk.
Veldig hyggelig.
Sånn, ja! Nå skjer det.
Så…
Jeg elsker å drive med standup. Det gjør jeg virkelig.
Den forrige ordentlige jobben jeg hadde,
jobben jeg går tilbake til når alt dette går ad undas…
Jeg var vannmåleravleser.
Takk.
Jobben var…
Tittelen sier alt om hva jobben går ut på.
"Jeg er vannmåleravleser." "Å ja, hva er det?"
La meg forklare, ok?
Vi leser av vannmålere. Det er…
Det er 100 prosent av jobben.
Jeg jobbet med dette i Wilson County i Mount Juliet i Tennessee.
Da jeg drev med dette, måtte jeg parkere bilen og gå rundt i nabolaget.
Løpe rundt i nabolaget og skrive ned hvor mye vann hvert hus brukte.
Så det er 2001. Og 11. september skjer.
Er du gammel nok, husker du at da dette skjedde,
ble hele landet veldig redde for at det skulle komme flere angrep.
Det ble vi og.
I Wilson County.
Vi tenkte…
Først New York. Neste logiske stoppested er Mount Juliet i Tennessee.
Og de kommer til å forgifte vannet i byen.
Så de fikk alle oss vannmåleravlesere
til å vokte vanntankene.
Jeg gjorde faktisk dette. Jeg stod…
I en mørk åker, alene.
Og ventet på Taliban.
Uten våpen eller opplæring.
De ga oss en lykt. En lykt.
Det gjør ingenting annet enn å vise kroppen din.
Jeg ser ikke én meter foran meg.
Hadde noen hatt våpen, ville de sagt: "Skyt på det eneste lyset."
Jeg holder den over hjertet mitt for å se. "Hva skjer her?"
Altså, den dag i dag…
Hva ville de at vi skulle gjøre?
Ringe politiet i Mount Juliet?
"Osama er her.
Han kom seg forbi lyktene våre.
Han er i vanntanken. Han greide å åpen den.
Overraskende, Han visste hva han drev med."
Kona mi var sammen med meg da og, lenge før vi kom dit vi er nå.
Hun var ute etter godene jeg fikk fra vannvesenet.
Vi har vært gift i 17 år.
Takk.
Og jeg vet…
Jeg innser mer og mer hvorfor hun kom inn i livet mitt.
Jeg ville ikke vært her hadde det ikke vært for henne.
Jeg har også blitt veldig avhengig av henne på grunn av dette.
Jeg vet ingenting
om meg selv.
Jeg vet ikke hva jeg liker å spise.
Folk spør: "Vil du smake?" Og jeg må involvere henne.
"Nei, ellers takk."
Hvor lenge noe skal stå i mikroen…
Jeg må spørre henne hver gang, som om familien hennes oppfant mikroen.
"Hvor lenge skal denne stå?"
"Til det er varmt."
"Jeg vet at du har et tall, ikke sant? Så bare…
Bare si tallet. Jeg kan ikke…
Enten ringer jeg mamma eller så gir du meg tallet."
Sier hun det ikke, velger jeg 90 minutter og går.
Jeg vasker klærne mine selv.
Takk. Takk.
Jeg syns det fortjener såpass.
Mamma vasket pappas klær.
Jeg trodde alle koner vasket mannens klær.
Jeg har alltid vasket dem selv.
Ærlig talt følte jeg at det var blitt glemt i de siste 17 årene.
Forsakelsen jeg gjorde som andre ektemenn ikke måtte gjøre.
En dag på vei hjem kom jeg til å tenke på det.
Så jeg tenkte: "Greit, det skal jeg nevne."
Ikke samme dag, altså.
Jeg tenkte, det kommer nok et tidspunkt,
der vi er i en krangel, som jeg holder på å tape…
Og da kan jeg si: "Jeg vasker mine egne klær!"
Hun bare: "Krangelen er over.
Du vinner. Jeg glemte hvor godt jeg har det."
Så jeg gjemmer på den i seks måneder, i lang, lang…
Endelig havner vi i en krangel. Jeg husker ikke om hva.
Aner ikke. Ikke klesvask. Såpass husker jeg.
Jeg er på vei til å tape krangelen. Og i hodet mitt tenker jeg: "Nå."
Ærlig talt var det trist å gi slipp på det, så godt føltes det.
Jeg fikk vondt av henne.
"Hun tror hun vinner. Og så slipper jeg denne bomben."
Så helt ut av det blå, sier jeg: "Jeg vasker mine egne klær."
Jeg sa det som: "Sånn lager de dem ikke lenger."
Jeg ble sjokkert over at det startet en ny krangel jeg aldri forutså.
Vi vasker klær på ulik måte.
Hun leser vaskelappen. Jeg vasker tepper og dress sammen.
Jeg…
Jeg vet ikke.
"Vil du legge skoene inn der? Gjør det."
Vaskemaskinen står en halvmeter fra veggen når jeg er ferdig.
"Du fylte den virkelig godt opp."
"Ja. Og se, nesten alt ble vått."
Jeg reiser mye. Åpenbart. Så hun er hjemme med datteren vår.
Vi har en fantastisk datter, som dere så.
Men jeg vet det er tøft. Hun er hjemme.
Kona mi må være både mamma og pappa, den snille og den slemme.
Så kommer jeg hjem og er kjempegøyal.
Eller roter til rutinene.
Dette er ting hun sier.
Jeg er hjemme og ligger i sengen med datteren vår.
Så får vi kjeft for at vi skravler. Ikke jeg, forresten.
Men vi blir kjeftet på som om det var meg.
Jeg skjønner henne. Jeg tenker ikke alltid på konsekvensene.
Vi har én hund.
Jeg vil ha en til.
Kona mi vil ikke det, for det blir for mye.
To hunder er mye.
Du må åpne bakdøren og slippe ut to hunder.
Og så lukke den, og nå er de der ute.
Du er inne, uten å gjøre noe, men…
Men så vil de inn igjen, og du bare: "Nå må jeg slippe alle hundene inn igjen."
"Én hund, to hunder. Se på alle disse hundene."
Altså… Ærlig talt, jeg har aldri tatt vare på den ene hunden vi har, men…
To? To ville vært gøy.
Hunden vår sover i sengen vår.
Noen sa til meg at det bør de ikke gjøre, for da mister man dominansen.
Jeg spurte ham: "Hvilket år tror du dette er?"
Nå har vi doodle-hunder.
De kan så vidt kalles hunder. Det er en person. De er folk.
Han oppfører seg som om det er 1980, og hundene bor ute hele året.
De måtte man ha dominans over. Da hadde man en ulv i hagen.
Venner på besøk. "Vil dere gå ut? Best å la være."
Hun er den mest gniene av oss og.
Ikke på en dårlig måte, altså. Hun liker at lyset er av.
Skru av lyset, så sparer man penger. Skru av…
Av med alle lys. Kjempegøy å sitte der da.
Skru på lyset, finn en sitteplass, ta pinnen og slå av lyset igjen.
Sitte i mørke og være trist. Være trist dagen lang.
Men man sparer øre på øre.
Når jeg legger meg: "Skrudde du av lyset? Kom deg opp og skru det av."
Om 80 år kan vi gi datteren vår de 38 dollarene vi har spart.
Ok, greit, kanskje jeg sløser.
Hvis noe er nesten tomt, kaster jeg det.
Ketchup, for eksempel. Er det så mye igjen, så…
Hun heller den gamle over i den nye.
Sånn at ketchupen alltid er ekkel.
Tannkrem.
Jeg bruker den opp i samme grad som en vanlig person.
Man skal ikke måtte bruke muskelkraft på å få den ut.
Jeg bruker ikke strykejernet.
Hun får alltid ut mer.
Så når jeg er ferdig, gir jeg den til lofferen jeg giftet meg med.
Hun klipper den og får ut alt.
Jeg er gift med en kar fra de harde trettiåra.
Hun ville ha blomstret. Hun ville ikke merket den store depresjonen.
Pizzafest er et stort mareritt.
Jeg inviterer venner over på pizza. "Vi må bestille pizza."
Og hun sier: "Hvor mye?"
"Så mye som mulig. Jeg vil ikke gå tom med vennene mine her."
"Ring og spør dem."
"Jeg kan ikke ringe karer i 40-årene og spørre hvor mye pizza de spiser."
De har ordentlige… De har familie.
De jobber i et bygg. Skal jeg ringe og spørre: "Hvor mye spiste du til lunsj?
Vi sparer penger, så jeg må vite nøyaktig hvor mye pizza du vil ha om åtte timer."
Jeg vil bare kjøpe ting uten at hun vet om det.
Og… Det er kjempevrient.
Hadde jeg visst navnet på banken min, så…
Men jeg må gjennom henne for å få den informasjonen.
Jeg prøver. "Hvis jeg hadde en bank, hvilken bank ville det vært?"
Og en gang i uka går jeg til en bank og spør: "Er pengene mine her?"
Hun må ofte redde meg ut av ting.
Hvis jeg kjøper noe som ikke passer, returnerer jeg det ikke.
Det er flaut.
De samme folka er sikkert der, og de vil nok huske meg.
"Vi visste at den skjorten var mer enn du kan takle."
Hun leverer tilbake dagligvarer.
Ja. Mat.
Ærlig talt tror jeg ikke det er lov. Seriøst.
Hun trakasserer de 15 år gamle ungene. De vet ikke hva de skal gjøre.
Moren kommer inn og bare: "Bananene ble rare for fort."
"Hva?"
"Du valgte dem. De er ikke mine. Hva snakker du om?"
-"Jeg bytter dem. Jeg går og bytter dem." -"Hun dama der stjeler bananer."
Jeg var på vei til bilen her nylig da en student kom bort.
Han samlet inn penger.
For naturen, vet du. Jorda.
Naturen og jorda.
Ikke vet jeg. Han brukte ordentlig ord. Men det var, du vet…
Det føltes som… "Det går til jorda."
"Ja, jorda har det tøft for tiden." Så…
Han fortalte meg om alt jorda går gjennom.
Forurensning.
Vannet vårt blir forgiftet.
Ikke på min vakt, men jeg forstår.
Jeg tror jeg kjøpte et tre. Jeg vet ikke.
Jeg prøvde å gi ham kontanter, men han sa: "Du må bruke kredittkortet." "Ok."
Så…
Jeg fyller ut all familieinformasjon på en vilkårlig iPad.
Det ble 75 dollar.
Han drar kortet, og når det går gjennom…
"Det er månedlig trekk, altså."
Ja.
Han sa det etterpå. "Du kan avslutte det på nettsiden."
"Jeg aner ikke hva som skjer her engang."
"Skriv e-postadressen til kvitteringen."
Greit. Så jeg la inn konas e-postadresse.
Det vil få slutt på dette på et blunk.
Hun får treet hugget ned i morgen.
Jeg ringte henne, for det må jeg når jeg melder oss på ting.
Hun svarer med: "Ingen fare, jeg fikser det." Og la på.
Hun styrer alt. Hun gjør ting uten å… Vi fikk nytt tak uten at jeg visste det.
Et helt nytt tak. Jeg hørte det fra naboen.
De spurte: "Hvordan er det nye taket?" "Jeg aner ikke hva du snakker om."
"Visste du ikke at dere har nytt tak?" "Nei."
Og så måtte jeg hente henne.
"Du må gå og snakke om det taket du ikke har nevnt for meg.
Jeg fremstod som en idiot."
Vi bor i blindgaten i nabolaget vårt.
Det er veldig spennende, for jeg vokste opp i en vanlig gate.
Jeg drømte alltid om å bo i en blindgate.
Man ser dem og tenker: "Tenk å bo i en sånn."
Vi gjør alle blindgate-greiene.
Hvis noen kommer inn dit: "Hva gjør du her nede…"
Enhver bil.
"Kom deg ut av blindgata vår."
Vi tar ut søppelet.
En av dagene. Jeg vet ikke hvilken, men en dag.
Det er en bestemt dag.
Vi glemte det for et par uker siden. Det stresset kan ta knekken på en familie.
Hele uka: "Spis fra hendene deres."
Venner på besøk: "Legg søpla i lomma og ta den med hjem."
Vi var veldig heldige med naboene. Naboene er kjempekule. Vi er gode venner.
Alle har ordentlige jobber.
De gikk på college og greier.
Og… en av dem er en ledelseskonsulent.
Så han leder alle konsulentene og…
Ja, en tøff jobb, seriøst.
Det er mange konsulenter og han bare: "Ha deg vekk." Man kan ikke…
"Du kan ikke konsultere her."
Så…
Han er travel.
Den andre naboen er aktuar.
Jeg trodde det var med fugler.
Jeg spurte: "Hva heter den fuglen?"
Da han svarte: "aner ikke", ble jeg…
"Du er aktuar, men vet ikke hva den fuglen heter?"
Jeg var på karrieredag på min datters skole.
Jeg skjønner at jobben min er gøyal.
Men jeg var nervøs, for jeg er der med ekte folk, og de er smarte.
Jeg håpet på å få mitt eget bord. Men de satte meg på bord med en kirurg.
Jeg tror de gjorde det med vilje.
Som for å vise barna: "Se hvilken forskjell lesing utgjør."
Så ungene kom bort og spurte hvilke fag jeg bruker som komiker.
Jeg vet ikke engang hvilke fag det er de har.
"Engelsk. Jeg bruker engelsk på scenen."
Så spør de ham. "Hvor mange år tar det å bli kirurg?"
Og han svarer "54 år" eller noe.
"Hvor mange år tar det å bli komiker?"
"Dere har gått lenge nok nå."
"Gå ferdig barneskolen, så foreldrene dine blir fornøyd, så kan du hoppe i det."
Jeg slet på skolen. Det var…
Jeg bestod så vidt, kom inn på den lokale høyskolen,
etterpå kom jeg så vidt inn på høyskolen som må ta imot alle.
Jeg gikk på den lokale høyskolen i ett år. Jeg har null studiepoeng.
Den lokale høyskolen, mange vet ikke dette, er en høyskole der de:
"Du skal nok bli her i nærområdet, så…
Vi viser deg hvordan ting gjøres her.
Gir deg en viss oversikt."
Hele det året…
Jeg fikk ingen studiepoeng for jeg tok støttetimer.
Det er i hovedsak for folk på min alder nå
som vil tilbake på skolebenken, men som har glemt alt.
Jeg tok dem rett etter grunnskolen.
"Husker du ikke skolen?" "Jeg kommer rett fra grunnskolen."
"Skulle tro det var helt nytt for deg."
Alle var sikkert 50 år.
"Hvem er læreren?
Du må vel si det når jeg spør. Hvem er læreren?"
Jeg tok de mest grunnleggende… Jeg tok tale.
På høyskolen.
Jeg kjørte dit med kompisene mine som tok business eller noe.
Hva enn det er man tar. "Ok, vi ses etter tale."
Og jeg uttaler fortsatt masse ord feil. Jeg forstår det ikke.
Jeg sier:
"Dekt." Som ingen forstår.
Dikt. Ja.
D-I-K-T. Jeg sier "dekt".
Fiks det, du, taleklasse.
Hva om jeg vil bli "dektskriver".
Hva om jeg har gode "dekt"-ideer?
Ingen tar meg seriøst, "Hør på dektene mine."
"Ålj".
Typisk for oss i sør.
Olje. Jeg vet ikke hvordan man uttaler det.
Olje. O-L-J-E.
Ja.
"Motorålj."
"Aluminiumsfålj."
Det skulle vært obligatorisk for den lokale høyskolen å fikse det.
De burde skrevet "O-L-J-E" på tavla, og når jeg sa: "ålj".
"Greit, det der fikser vi.
Det er stor sjanse for at du havner der."
"Borgkrigen."
Sånn sier jeg det. I stedet for "Borger". "Borgkrigen".
For…
Greit, det er kanskje min egen feil. Ok? Jeg er ikke…
Jeg vet ingenting om "borgkrigen".
Jeg vet ingenting om historie.
Det merkes, for hver gang jeg ser en historisk film, er jeg like spent.
"Hva kommer til å skje?"
Jeg så Pearl Harbor.
Jeg ble like overrasket som dem.
Jeg leser ikke.
Ja, det tror jeg er viktig.
Å lese er nøkkelen til smart, tror jeg.
Og… Jeg leser ikke.
Jeg tror det har innhentet meg.
Jeg vil lese. Jeg liker tanken på å lese. Jeg kjøper bøker.
Men bøkene er så mange ord.
Og…
Hver eneste bok.
Man åpner den og bare: "Hva snakker du om?"
Det… Altså…
De gir seg ikke. På hver eneste side, flere ord.
Hva med å legge inn noen blanke sider?
La meg få hodet over vann i to sekunder.
Øynene mine kan lese.
Problemet er hjernen.
Øynene mine er gode lesere.
Synd for dem at de henger sammen med en dum hjerne.
De ser på disse ordene og bare: "Forstår du ingenting av dette?
Det er femte gang vi leser setningen. Vi får prøve en annen."
Prosa og sakprosa. Hvilken er sann?
Jeg anser enhver bok som sannhet. Sånn gjør jeg det.
Vi har et stort problem med trollmenn i landet vårt nå.
Vi besøkte Europa i fjor.
Forresten, på vei til… Vi fløy fra Nashville til London.
Og vi… Klokken var 16.42 i Nashville.
Så jeg sa til familien min: "La oss gjette hva klokken er i London."
Så jeg sa 00.42. Datteren vår sa 01.42.
Kona mi gjettet elleve.
Bare det.
Ja, hun sa ikke 42.
Så jeg sa: "Bare si 42." Hun svarte: "Du skjønner da det."
"Jo da, men vis datteren vår at du vet hva en normal person ville sagt."
Det satte i gang en stor krangel.
Bare så du vet, hvis du drar til Europa, er det gammelt. Veldig gammelt.
Man tror vi er gamle, så kommer man dit og bare: "God natt.
Hva har dere drevet med her?"
Du går rundt og så sier de: "Den bygningen er fra åtte."
"Milde måne!"
Dro til Australia og. Australia er veldig langt unna.
Jorden er større enn jeg trodde.
Vi fløy i 16 timer, i 800 kilometer i timen.
Så vidt vi kom frem. Så vidt.
Jeg tror vi fløy feil vei og.
Jeg fikk jetlag. Det var i orden. Jeg våknet tidlig.
Jeg våknet kvart på seks. Jeg våkner aldri så tidlig.
Jeg var førstemann i frokostbuffeen.
Jeg må si, når man våkner kvart på seks, er det lenge til klokka 12.
Du er bombesikker på at klokken er 12, og så er den kanskje 08.30.
Klokken 18.00 tenker du: "Hva gjør folk ute nå?
Hvorfor går ikke solen ned?"
Det er neste fase av livet mitt. Å stå opp tidlig.
Vi begynner. Vi står opp kvart over ni iblant.
Ja, ikke sant?
Aldri sett datteren gå på skolen, men nære på.
Jeg fryser og, nå som jeg er gammel.
Førtifem. Jeg blir kald. Jeg må alltid ha med jakke.
Samme om det er 60 grader ute.
Jeg går med jakke.
Jeg ser yngre folk og tenker: "Hvor er jakkene deres?"
Kroppen forfaller. Jeg har vondt i skulderen.
Fordi jeg står sånn på scenen.
Sprøtt. Det var en stor tabbe å begynne med dette.
Hadde jeg visst at dette ville bli et stort problem,
ville jeg nok prøvd å ikke gjøre vane av det.
Kroppen min tåler ikke dette.
Jeg dro til legen for å fikse det…
Det snakket til meg som om jeg var en gammel bil.
"Jeg ville nok ikke laget ned mer penger her."
Jeg forstrakk en muskel nylig. I sjelen, tror jeg.
Det var helt innerst i kroppen.
Jeg trodde det var foran her, men så var ryggen vond og.
Hva er i midten? Hvilken muskel har vi i midten?
Jeg var på fottur og hoppet fra en stein. Fra 30 centimeter.
Da jeg landet, var det som å bli truffet av lynet.
Jeg kjente det i fingerneglene.
Jeg vet aldri om glidelåsen min er dratt opp lenger.
Det er umulig å si.
Hva er det som skjer? Jeg har dratt den opp hele livet.
Og nå, jeg drar hjem. "Vi ses senere, gutta."
Tar av buksene hjemme. Lett. "Har jeg gått sånn i fire timer?"
Jeg tror det er fordi jeg tisser så mye lenger.
Jeg er ikke vant til den nye gamle rytmen enda.
Når man er 40, er det mange liksomstopp.
Man lærer fort å tenke:
"Ok, vi venter litt til trafikken løser seg opp."
Jeg ser de yngre komme og gå.
"Hils familien og si at jeg lever."
Mat er fortsatt… Jeg har fortsatt problemer med mat.
Jeg elsker ferdigmat. Elsker det!
Fra jord til fabrikk til bord.
Jeg vil at så mange som mulig skal ha tuklet med maten min.
Det må ta slutt snart. Jeg merker det. Det går ikke mer. Det gjør vondt.
Jeg sier til meg selv… Jeg har gjort det.
Ferdigmat-karrieren min er over. Jeg har gjort alle greiene.
Jeg har kastet emballasjen hos naboen, så kona ikke skal se.
Jeg brukte så mye ketchup på restaurant en gang
at en fremmed kom bort og sa:
"Det var mye ketchup."
Vet du hvor mye ketchup man må bruke?
Den fyren vil da ikke blande seg.
Men han ser det. Kona sier: "Bare glem det."
"Jeg må si noe. Jeg kan ikke…
Han vet nok ikke at vi… Ingen bruker så mye ketchup."
Jeg var på en drive-through og vinduet gikk ikke ned.
Det er et tegn fra oven på at man bør gi seg.
Jeg kjempet imot.
Det er pinlig, for de skjønner.
Jeg måtte kjøre frem.
For jeg må åpne døren, og da treffer den mikrofonen.
Så jeg må kjøre forbi.
De i bilen bak tror jeg er ferdig.
"Vinduet funker ikke."
Så må jeg åpne døren. Mikrofonen er nede ved tanken.
Så jeg må skrike ut bestillingen. Fyren bak meg hører alt.
Så ser jeg på tavlen. Der står alt sammen. Hele nabolaget vet hva jeg bestiller.
Så kjører jeg forbi utleveringsvinduet.
Jeg må kjøre forbi, for jeg må åpne hele døren.
Jeg ser dem da jeg kjører forbi. "Hvor skal du?"
"Ingen steder." Så kjører jeg forbi.
De ser hele kroppen min der jeg sitter ned.
Vanvittig.
Hvis du ikke har prøvd… Jeg har aldri følt meg så sårbar før.
De sitter der, og du bare: "Hei."
De ser føttene dine.
De kaster maten bort til meg, som til en bjørn.
Familien min spiser mye ferdigmat.
Familiechatten vår… Pappa skrev: "Jeg fant en måte å få billig Big Mac på.
Du bestiller en dobbel cheeseburger og ber om Big Mac-saus.
Da blir det billigere, og du dropper ekstra brød, så det blir lavkarbo."
Sånn er det. Det er bare å droppe det ekstra brødet.
Foreldrene mine blir eldre. De er ikke supergamle.
Men de er såpass at hvis de sklir, så faller de på bakken.
Etter en viss alder gjør man det.
Hvis jeg faller… Kroppen min har ikke falt på bakken på 40 år.
Men for dem, er det… Ikke vet jeg.
Overkroppen er liksom… "Ok, da går vi."
Og…
Underkroppen bare: "Hva?"
Og det er ikke noe: "Jøss!" De får ikke med seg hva som skjer.
De ser på deg og bare… "Merker du ikke det der?"
De treffer bakken så hardt. Det er som om de falt fra taket.
Alle hører det. "Hva var det der?" "Foreldrene mine falt.
Jeg må få dem opp igjen.
Mamma har et blåmerke som ikke vil bli borte på to år."
Jeg har begynt å gå foran dem. Som en sherpa.
Jeg informerer om terrenget vi skal inn i.
"Nå nærmer vi oss et teppe."
"Et lite teppe. Når vi kommer ut, blir det litt lysere enn inne.
Ja, og brostein. Det klarer dere ikke. Så…
Legg dere ned på teppet. Så rygger jeg inn bilen."
Vi sendte mamma for å hente datteren vår hos en venn.
Jeg sendte adressen på melding, og hun kjørte til feil hus.
Hun banket på døren. En annen bestemor åpnet.
Dette ender aldri bra.
Som to hunder som ser hverandre gjennom gjerdet.
Det blir vanskelig å få dem inn igjen.
Så moren min sier: "Er sønnedatteren min her?"
Den andre damen svarer: "Jeg har tre sønnesønner."
Ingen løsning.
Bare to bestemødre.
"Du har greier? Jeg har også greier."
De pratet i en halvtime. Det var feil hus.
Jeg måtte hente datteren min og lete etter mamma.
Og konene er de som klarer seg lengst i et forhold.
Hvis du ser et gammelt ektepar. I 80-årene. Kona henger fortsatt med.
Og mannen er helt: "Hvor er vi nå?"
Seriøst, hjernen vår tar kvelden.
Eneste grunnen til at han går ut er at kona vil at han skal bli sett.
Som en slags dyrepasser som går tur med en gorilla.
"La barna klappe deg."
Alle prøver å mate ham. "Ikke gi ham det der."
"Jeg tror han vil ha." "Han vet ikke sitt eget beste."
Faren min er på sykehuset i ett sett.
Han blir operert sikkert åtte ganger i året.
Han elsker det.
Legen ber ham prøve å strekke ut.
"Det er like greit å operere."
Han ble operert fordi han var avhengig av nesespray.
Ja.
Jeg ble også avhengig av nesespray.
Seriøst, hvis du ikke vet hva det er, så hold deg langt unna.
Noe av det beste jeg har vært med på.
Kona mi var rasende, så jeg måtte skjule det for henne.
Hun hørte det på tre kvartalers avstand. En liten sniff. "Hva var det?"
"Jeg nekter å leve sånn.
Jeg jobber og sliter, så får jeg ikke ta nesespray."
Så pappa dro til legen, med mamma. Legen spurte: "Bruker du nesespray?"
Pappa nektet.
Så sa legen: "Jeg ser at du gjør det. Jeg var bare høflig.
Hvor lenge har du brukt det?" Pappa svarer: "Fem år."
Som er løgn.
Og mamma ber han være ærlig. "Han har brukt det i 45 år."
Han har brukt nesespray i 45 år.
Til referanse, hvis du ikke vet dette, så står det på esken: "Maks tre dager."
Det fins ikke en medisin i verden som anbefaler 45 års bruk.
Jeg tenker mye på foreldrene mine, for verden blir veldig futuristisk.
Og som dem, er jeg fra 1900-tallet.
Dem skal man passe seg for. Vi er gamle.
Altså, grandtanten min Helen, fra 30-tallet.
Hun er døv.
De visste ikke det på den tiden. Legene hadde ingen anelse.
De var helt rådville. Så dyktige var legene på den tiden.
De tittet på henne mens de blåste røyk i fjeset hennes.
Dette var ekte leger. De bare: "Jeg vet ikke.
Frekk er hun. Det er sikkert."
Alt jeg så, da jeg vokste opp…
Vi dro og så på… Faren min var tryllekunstner.
Vi dro og så på faren min på det årlige markedet i Wilson.
Årlige lokalmarkeder er flott. De finnes fortsatt.
Jeg tror ikke myndighetene vet om dem, men…
Karusellene ble satt sammen på under en time.
Så vi så på faren min gjøre tryllekunster.
Ved siden av fikk de et esel til å hoppe fra en plattform og ned i et basseng.
Ikke så lett å holde på oppmerksomheten.
Faren min spurte: "Er dette ditt kort?"
Og publikum: "Eselet skal hoppe fra plattformen."
Det vet man ikke at man vil se før den står der oppe.
Jeg mener "hoppe" i videste forstand.
Eslene faller av plattformen.
Men det kan man jo ikke skrive på plakaten.
"Vil du se esler falle av en plattform?"
"Ikke? Da så."
"Hva om den hoppet?" "Da er han med på det."
Så eselet gikk ut på plattformen, sikkert tolv meter oppe i luften.
Og så stod den bare der. For den ville jo ikke hoppe.
Den er ikke med på det.
Men esler kan ikke gå baklengs.
Ikke sikker på om det er sant, men…
Jeg har aldri sett et esel gå baklengs. Jeg har ikke sett etter, men jeg tror
at på 45 år, ville jeg sett et par esler gå baklengs.
Så eselet står der oppe, så sender han en hund opp.
Den bjeffer på eselet, og eselet hopper ut i bassenget.
Og jeg som har sett dette… Når eselet treffer vannet,
tenker man: "Vi bør nok komme oss unna."
Det er ikke så gøy som man skulle tro.
Dette høres teit ut.
Men man blir overrasket over å se det skiltet sa du kom til å få se.
Dyrevernerne fikk høre om det.
De fikk slutt på det. Jeg tror alle tenkte:
"Greit nok, det er forståelig."
En annen ting dyrevernerne fikk slutt på, dette var også på 80-tallet.
Jeg var født da.
Man kunne slåss mot en orangutang.
Det satt en orangutang i en boksering, som karer betalte for å slåss med.
Jeg sier karer.
For jeg kan ikke tenke meg at en eneste dame slåss mot den.
Du kan nok plassere en orangutang i et rom med tusen kvinner.
Spør dem på vei ut: "Slåss noen med den?" "Det falt oss ikke inn engang."
Plasser tre menn i det rommet…
To av dem vil ha slåss med orangutangen.
Den siste vil ha satt det i gang. "Dere bør slåss mot orangutangen.
Kom igjen, gutter."
"Greit, da slåss vi mot orangutangen."
Og så ville orangutangen svimeslått dem.
For vi kunne ikke søke opp: "Hvor sterk er en orangutang?"
Vi hadde bare jungeltelegrafen.
Du måtte ha møtt en kar som hadde gjort det.
"Men armene er så tynne."
"Ikke sant? Det var det som fikk meg til å prøve."
Så dyrevernerne fikk slutt på det og. Jepp.
Uansett hva du har å si om dyrevernerne, gjorde de mye godt på 1900-tallet.
Det første… Noe av det første de måte gjøre, bilprodusenter,
før krasjdukker ble oppfunnet, brukte de griser i bilkrasj.
De plasserte grisen, oppreist, antar jeg.
Og den lille grisen… Griser er smarte. En ganske så bra dag for grisen.
"Skal jeg få prøvekjøre en bil?"
Ganske gøy. En ganske så gøy dag.
Albuen ut.
"Tuller dere med meg? Lar dere meg kjøre bilen?"
Hva lærer man av det egentlig? Griser har ikke nakke.
Det er slikt jeg er oppvokst med.
Jeg har mer til felles med pilgrimsfedrene enn datteren min.
Og de trodde på hekser.
Liten bemerkning her, jeg vil bare ha sagt…
Heksetiden var nok den tøffeste tiden kvinner har måtte gjennomgå.
Ikke for å bli for seriøs, mange sier stemmegivningen.
Jeg er uenig. Heks, så stemmegivning.
Heks, ganske stort gap, og så stemmegivning.
Krysset de gaten feil, sa hele byen: "Heks!"
"Da er vi i gang."
De kunne ha flydd sin vei, men det gjorde de ikke.
Ok, beklager. Det… Altså…
Å presse inn en heksevits er komplisert. Det er mye som må klaffe.
Du må komme innpå pilgrimsfedrene.
Jeg tok maskinskriving i sjuende klasse.
Det er…
Jeg trodde det var bortkastet tid.
Jeg…
Jeg tenkte: "Hvem kommer til å skrive på maskin?"
"Løkkeskrift er fremtiden."
Fremtiden… Jeg vet ikke hva som vil…
Jeg vet ingenting om teknologi. Jeg har ikke peiling på KI.
Man kan ikke ha det og ha sett esler hoppe fra en plattform.
Det er enten eller. Jeg så eselet, så jeg er ute.
Sender jeg e-post og filen er for stor, blir jeg helt rådvill.
Beste forsøk er å prøve på nytt. Hvor idiotisk er ikke det?
Datamaskinen sier "Nei". Og jeg bare: "Men nå da?"
Hotell begynner å bli futuristiske.
Mange av hotellene jeg bor på nå, når man dusjer,
har de en halv glassvegg.
Så det er åpent. Vannet spruter på gulvet.
For sånn er fremtiden.
De vil ha vann på gulvet. Og jeg er gammel og dum.
Vi prøvde virkelig å holde vannet inne i badekaret.
Det var en stor greie, men nå…
Nå vil de ha våte gulv. Det er det de vil.
De ville droppe glasset, men siden jeg fortsatt lever…
"Greit, bruk en halv glassvegg.
Når han dør, dropper vi glass, har våte gulv og lar det renne ut på balkongen."
Da jeg først dro på turné, bestilte jeg telefonvekking.
Det var sånn jeg våknet.
Jeg måtte ringe en ukjent fyr
og spørre: "Kan du vekke meg i morgen?"
Han var den siste jeg snakket med.
Jeg ringte kona mi og så en mann jeg aldri hadde møtt.
"Lover du å vekke meg i morgen?"
Vi ønsket hverandre god natt.
Nå har ingen drevet med telefonvekking på sikkert 20 år.
En fyr som er med oss på turneen, han er 24 år.
Han har aldri bestilt telefonvekking.
Så vi bor på et hotell, og han ser at de har telefonvekking.
"Jeg bestiller telefonvekking." Jeg ba ham la være.
"Det er som askebegerne på fly."
Han insisterte.
Greit. Så han ordnet det.
Neste morgen ringer telefonen hans. Han svarer ikke.
Han vet ikke at det er hele jobben hans.
Man må ta telefonen, så fyren vet at du er våken.
Så den fyren, som antakeligvis også er ung, tenkte:
"Jeg får vel banke på døren, da.
Jeg har aldri sett tjeneste bli brukt før.
Så dette må være verdens viktigste person."
Så han går opp og banker på døren. Kompisen min svarer fortsatt ikke.
Så fyren går inn på rommet.
Jeg sverger at dette skjedde.
To unge fyrer. De vet ikke hva de driver med.
Så han går inn på rommet: "Må jeg berøre ham?
Er det det som er telefonvekking?
Må jeg berøre en fyr jeg aldri har sett før, i mørket?"
Så jeg antar han begynte å lage lyder: "Hei! Hei, du! Du! Hei!
Hei!"
I håp om å slippe å ta på fyren.
Men han måtte ta på ham. Seriøst. Han sa det selv.
Han våknet til at en fyr stod: "Hei, kompis.
På tide å stå opp."
Tusen takk.
Tekst: Elin Wikstrøm