Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vă rog să-l aplaudați pe tăticul meu, Nate Bargatze.
PRIETENUL VOSTRU, NATE BARGATZE
Te iubesc.
Mulțumesc!
Mulțumesc mult, Phoenix!
Ce bine a fost!
Mersi.
Mulțumesc!
E foarte plăcut.
Asta e. Îi dăm drumul.
Deci…
Îmi place să fac stand-up comedy. Ador asta.
Ultimul meu serviciu serios,
cel la care mă voi întoarce după ce se împute treaba asta…
Eram cititor de contoare de apă.
Mulțumesc.
Serviciul ăsta…
Numele lui descria activitatea.
Lumea mă întreba ce-i un cititor de contoare de apă.
Vă spun eu ce este.
Citim contoare de apă. Asta e…
Asta e tot ce facem.
Pe atunci lucram în Ținutul Wilson, Mount Juliet, Tennessee.
Parcam mașina și luam cartierul la pas.
Notam consumul de apă al tuturor caselor din cartier.
Era 2001 și au venit atentatele din 11 septembrie.
Dacă vă permite vârsta, vă amintiți că atunci
toată țara s-a speriat foarte tare că vor fi și alte atacuri.
Ne-am speriat și noi
în Ținutul Wilson.
Ne-am gândit
că, dacă au atacat New York-ul, urma evident Mount Juliet, Tennessee.
Că ne vor otrăvi apa din oraș.
Ne-au pus pe toți cititorii de contoare de apă
să păzim rezervoarele de apă.
Am făcut asta pe bune.
Am stat singur pe un câmp întunecat,
așteptând să apară talibanii.
Neînarmat, neantrenat.
Ne dăduseră o lanternă.
Asta nu te ajută decât să-ți arăți corpul când o ții sus.
Nu vedeam la doi pași în față.
Un om înarmat ar fi tras în singura lumină de pe câmp.
O puteam pune peste inimă, să vadă. „Ce se întâmplă?”
Până în ziua de azi,
mă întreb ce voiau să facem.
Să chemăm Poliția din Mount Juliet?
„Osama e aici.
A trecut de lanternele noastre.
E în rezervorul de apă. A știut să-l deschidă. Ne-a…
Ne-a surprins asta, dar știa ce făcea.”
Eram căsătorit când aveam serviciul acela.
Sunt cu soția mea de mult timp.
A profitat de beneficiile oferite de compania de apă.
Suntem căsătoriți de 17 ani.
Mulțumesc!
Și știu…
Cum trec anii, înțeleg mai bine de ce ea e-n viața mea.
Fără ea, n-aș fi aici.
Știu bine asta.
De asemenea, din cauza asta, am ajuns să mă bazez mult pe ea.
Eu nu știu nimic
despre mine.
Nu știu ce-mi place să mănânc și ce nu.
Când mi se oferă să încerc ceva,
mă întorc spre ea.
Și zic: „Nu prea cred.”
Nu știu cât să țin ceva la microunde.
O întreb pe ea mereu, de parcă familia ei ar fi inventat microundele.
„Cât țin asta la microunde?”
Și ea: „Până se încălzește.”
„Știu că știi numărul exact.
Spune-mi numărul. Eu nu…
Fie o sun pe mama, fie-mi spui numărul.”
Dacă nu-mi spune, introduc 90 de minute și plec.
Totuși, îmi spăl singur hainele.
Mulțumesc.
Cred că asta merită.
Mama i le spăla tatei
și am crezut că asta fac toate soțiile.
Eu mi le-am spălat mereu singur
și am crezut că s-a uitat asta în ultimii 17 ani.
Sacrificiul pe care îl făceam și pe care alți soți nu-l făceau.
Într-o zi, venind acasă, mi-am amintit
și mi-am zis: „Bine, o să deschid subiectul.”
Nu l-am deschis în ziua aceea.
Eram sigur că va veni un moment
când ne vom certa despre ceva,
iar eu voi rămâne fără argumente
și atunci voi putea spune: „Îmi spăl hainele singur!”
Și ea: „Cearta s-a încheiat.
Ai câștigat. Am uitat ce noroc am.”
Așadar, am așteptat vreo șase luni, foarte mult.
În sfârșit ne certăm. Nu-mi amintesc despre ce. Nimic.
Nu știu. Nu despre rufe. Asta mi-aș aminti.
Și pierdeam în fața ei.
Atunci mi-am spus: „Acum e momentul.”
Sincer, mi-a părut rău că trece.
Atât de bine m-am simțit.
Mi-a părut rău pentru ea. Adică…
„Cred că va câștiga, dar habar n-are ce o așteaptă.”
Din senin,
am zis: „Îmi spăl hainele singur.”
Ca și cum aș fi zis: „Nu mai sunt alții ca mine.”
Am fost șocat că a început o a doua ceartă la care nu mă așteptam.
Spălăm hainele foarte diferit.
Ea citește etichetele, eu spăl covor împreună cu costumul.
Eu sunt…
Nu știu.
„Vrei să pui și pantofii? Pune-i.”
Când termin eu, mașina de spălat e la 30 cm de perete.
Parcă ar zice: „Ai pus o grămadă de chestii.
Și uite, aproape toate sunt ude.”
Călătoresc mult. Evident.
Ea stă acasă cu fiica noastră.
Avem o fiică minunată, după cum ați văzut. Și…
Dar știu că e greu. Ea e acasă,
soția mea trebuie să fie mamă și tată,
părintele bun și cel rău.
Iar eu, când vin acasă, sunt foarte distractiv.
Sau stric rutina.
Asta spune ea. Și…
Când vin acasă, stau în pat cu fiica noastră
și dăm de necaz pentru că vorbim. Nu eu vorbesc, apropo.
Dar se țipă la noi de parcă eu aș vorbi.
Înțeleg, pentru că nu mă gândesc la consecințe mereu.
Avem un câine.
Eu aș mai vrea unul.
Soția mea nu vrea alt câine, pentru că e solicitant.
E greu să ai doi câini,
fiindcă trebuie să deschizi ușa din spate și să lași doi câini afară.
Apoi o închizi și ei sunt acolo.
Tu ești înăuntru,
nu ai grija lor, dar…
Apoi ei vor să se întoarcă și tu: „Trebuie să las toți câinii ăștia înapoi.”
Zici: „Un câine, doi… Uite câți câini sunt peste tot!”
Sincer să fiu, eu n-am avut grijă niciodată de câinele nostru, dar…
Doi? Cu doi ar fi interesant.
Câinele doarme în patul nostru și mi s-a spus că nu trebuie să faci asta,
pentru că scapi câinele de sub control.
L-am întrebat: „În ce an crezi că suntem?”
Toți sunt niște potăi.
Abia le poți zice câini.
Sunt ca noi. Sunt oameni.
Tipul se credea în 1980, când țineam câinii afară tot anul.
Pe aceia trebuia să-i controlezi.
Aveai un lup în curte.
Când vin prietenii: „Vrei să ieși? Eu n-aș face-o.”
Dintre noi, ea e mai econoamă.
Nu într-un mod rău. Îi place să fie becurile stinse.
Stingi becurile, faci economie. Aprinde-le…
Când sunt stinse, începe distracția.
Le aprinzi, îți găsești locul, iei un băț și le stingi înapoi.
Stai pe întuneric și ești trist toată ziua.
Dar pui ban pe ban, faci economie.
Când mă pun în pat: „Ai stins becul ăla? Nu știu dacă e aprins.
Dă-te jos din pat și stinge-l.”
La 80 de ani, îi vom da fiicei noastre cei 37 de dolari din banii economisiți.
Știu că mai fac risipă.
Dacă mai e puțin din ceva, îl arunc.
Ketchupul. Dacă mai rămâne atâta ketchup, fac…
Ea pune ketchupul vechi peste noul ketchup.
Și ketchupul e mereu scârbos.
Pasta de dinți…
O folosesc cât cred că o folosește oricine.
N-ar trebui să-mi simt mușchii încercând s-o storc.
Nu vreau s-o apăs cu fierul de călcat.
Dar ea insistă.
Așadar, când o termin, i-o dau vagaboandei cu care m-am măritat.
O taie și o scoate pe toată.
M-am însurat cu un bătrân din timpul Marii crize economice.
Ar fi prosperat în perioada aceea.
Nici nu și-ar fi dat seama ce timpuri sunt.
Petrecerea cu pizza e coșmarul meu.
Chem prietenii la pizza și zic că trebuie să comandăm pizza.
Ea: „Câte?”
„Comandă mai multe.
Să nu rămân fără pizza în fața prietenilor mei.”
Zice: „Sună și întreabă-i.”
Zic: „Nu pot suna niște tipi de 40 de ani
să-i întreb câtă pizza cred că vor mânca diseară.”
Au serviciu și familie.
Lucrează într-o clădire chiar acum.
Să-i întreb dacă au mâncat bine la prânz?
„Vrem să economisim bani. Trebuie să știu exact
câtă pizza mănânci peste opt ore.”
Vreau să cumpăr lucruri și ea să nu știe că le-am cumpărat.
Și… asta e foarte greu.
Dacă aș ști numele băncii mele, aș reuși.
Dar ar trebui să aflu informația asta de la ea.
Mai lansez nade:
„Dacă aș avea o bancă, la care crezi că aș merge?”
În plus, mă duc săptămânal la o bancă și întreb dacă ei au banii mei.
Mereu mă scoate din încurcătură.
Dacă cumpăr ceva și nu mi se potrivește, nu duc niciodată înapoi.
Mi-e rușine.
Sunt sigur că vor fi exact aceiași oameni și își vor aminti de mine.
Când aș intra, ar zice: „Știam că nu încapi în cămașa aia.”
Ea duce înapoi cumpărăturile la băcănie.
Da. Mâncare.
Sincer, nu cred că e permis.
Sincer.
Cred că hărțuiește niște copii de 15 ani.
Nu știu ce să facă.
Intră mama lor: „Bananele astea s-au stricat prea repede.”
Iar ei: „Ce?”
„Tu le-ai ales. Nu-s ale mele. Despre ce vorbim?”
„Le schimb. Mă duc să iau altele.”
„Da, doamna aia fură banane.”
Recent, mergeam la mașină și a venit la mine un student.
Strângea bani
pentru natură sau pentru Pământ.
Pentru natură și Pământ.
Nu știu. A folosit cuvinte adevărate. Dar, practic, a fost…
S-a uitat la mine: „Merg la Pământ.”
Iar eu: „Da. Pământului i-e greu acum.”
Deci…
Îmi spunea prin ce trece Pământul.
Despre poluare.
A zis că apa e otrăvită.
Am spus: „Nu sub supravegherea mea, dar înțeleg.”
Cred că am cumpărat un copac, nu știu sigur.
Dar am încercat să-i dau cash și a zis:
„Trebuie cu cardul.” Am zis: „Bine.”
Așa că
am dat unui iPad oarecare toate informațiile despre familia mea.
Au fost 75 de dolari.
A debitat cardul și, după aceea,
zice: „Ca să știi, e o taxă lunară.”
Da.
Mi-a spus după. „Uite, poți anula de pe site.”
Iar eu: „Nici nu știu ce se întâmplă acum.”
Zice: „Lasă-ți e-mailul pentru chitanță.”
Am zis: „Bine.” Și am scris adresa de e-mail a soției.
Ghici cine va opri chestia asta cât ai clipi?
Copacul ăla va fi la pământ mâine!
Am sunat-o, pentru că trebuie s-o sun când semnez pentru ceva, și…
A răspuns la telefon, a zis că se ocupă și a închis.
Ea se ocupă de tot. Face chestii, nu…
Avem un acoperiș nou și eu nici n-am știut.
Un acoperiș complet nou. Am aflat de la vecini.
Mi-au zis: „Cum merge cu noul acoperiș?”
Iar eu: „Nu știu despre ce vorbiți.”
„Nu știai că ai un acoperiș nou?”
Eu: „Nu.”
M-am dus după ea: „Trebuie să vorbești despre noul acoperiș
despre care nu mi-ai zis. M-am făcut de râs adineauri.”
În cartierul nostru, locuim într-o fundătură.
E foarte interesant, fiindcă eu am crescut pe o stradă dreaptă…
și am visat mereu să locuiesc într-o fundătură.
Vezi una și te gândești cum ar fi să locuiești acolo.
Facem tot ce se face într-o fundătură.
Dacă vine cineva acolo, zicem: „Ce cauți pe aici?”
Orice mașină.
Zicem: „Ar fi bine să te cari din fundătura noastră.”
Ne scoatem gunoiul…
într-o zi. Nu știu care, dar e o zi anume.
O facem. Există o zi.
Am uitat să-l scoatem acum câteva săptămâni.
Stresul ăla poate distruge o familie.
Toată săptămâna: „Toți mâncăm din mână.”
Veneau prietenii: „Puneți gunoiul în buzunare, duceți-l acasă.”
Am avut mare noroc cu vecinii. Sunt super tari
și suntem apropiați de ei.
Toți au slujbe adevărate.
Au făcut facultatea.
Unul dintre ei e consultant de management,
așa că manageriază toți consultanții și…
Da, e o slujbă grea.
Sunt mulți consultanți și le zice: „Reveniți! Nu puteți să…
Nu vă pot consulta aici.”
Prin urmare,
e ocupat.
Celălalt vecin e actuar.
Am crezut că se ocupă de păsări.
L-am întrebat ce pasăre e aia.
A zis că nu știe și am făcut…
„Ca actuar, nu știi ce pasăre e aia?”
Am fost la Ziua Carierei la școala fiicei mele.
Știu că ce fac eu e foarte interesant,
dar am avut emoții, fiindcă acolo sunt oameni adevărați și deștepți și…
Speram să stau singur la o masă,
dar m-au pus la o masă cu un chirurg.
Cred că au făcut-o intenționat.
Aproape ca să le arăt copiilor: „Iată cu ce vă ajută cititul.”
Au venit copiii
și au întrebat: „Ce subiecte folosiți în comedie?”
Iar eu nici nu știam ce subiecte studiază ei.
Am zis: „Cel mai des folosesc engleza pe scenă.”
Pe el l-au întrebat cât durează școala ca să fii chirurg.
Iar el a zis: „54 de ani” sau așa ceva.
Și pe mine: „Cât timp să fii comic?”
Am zis că deja pot fi, deci…
„Termină școala primară,
fă-ți părinții fericiți, dar apoi eu m-aș apuca de treabă.”
Mi-a fost greu la școală. A fost…
Abia am absolvit, că am intrat la un colegiu comunitar.
Abia am intrat la un colegiu la care sunt admiși toți.
Am fost la colegiul comunitar pentru un an și nu am niciun credit.
Colegiul comunitar, mulți nu știu,
e pe principiul: „Probabil vei rămâne în comunitatea ta. Deci…
O să-ți arătăm care-i faza prin oraș.
Îți facem o prezentare generală.”
Tot anul ăla, n-am avut credite fiindcă am urmat cursuri de recuperare.
În principiu, acestea sunt pentru…
unii de vârsta mea
care s-au întors la școală fiindcă nu-și amintesc nimic.
Eu le-am urmat la vârsta școlii.
Ziceau: „Nu-ți amintești nimic?” Eu: „Acum am absolvit.”
Ziceau: „Pare că acum afli prima dată.”
Toți de acolo aveau 50 de ani. Nici nu știam cine era profesorul.
„Cred că trebuie să-mi spui dacă întreb. Cine e profesorul?”
Am urmat cursuri simple. De vorbire.
La colegiu.
Mergeam împreună cu prietenii,
care aveau un curs de afaceri sau ceva.
Ce aveau ei. Și ziceam: „Bine, ne vedem după Vorbire.”
Și încă spun greșit multe cuvinte. Asta nu înțeleg.
Spun:
„Poim”. Nimeni nu știe.
Poem. Da.
P-O-E-M. Eu zic „poim”.
Rezolvă asta, curs de vorbire!
Dacă vreau să fiu „poit”?
Dacă am multe idei grozave de „poime”?
Nimeni nu mă ia în serios, fiindcă zic: „Ascultă-mi poimele.”
Mai spun „petol”.
Ceva foarte sudist.
Petrol. Nici nu știu cum să spun.
Petrol. P-E-T-R-O-L. Da.
Da.
Zic: „Petol lampant.”
Ca-n „contol”.
In colegiu comunitar din sud ar trebui să repare asta obligatoriu.
Ar trebui să scrie P-E-T-R-O-L pe tablă. Eu să zic: „Petrol”,
iar ei: „Ne vom ocupa de asta.
Sunt șanse mari să lucrăm la multe din astea.”
„Războiul Sivil”.
Eu așa spun în loc de „civil”.
Eu zic „Războiul Sivil”.
Pentru că…
S-ar putea să fie vina mea. Da? Nu sunt…
Nici măcar nu știu nimic despre „Războiul Sivil”.
Nu știu nimic despre istorie.
Știu asta fiindcă simt suspansul fiecărui film istoric.
„Ce se va întâmpla?”
Am văzut Pearl Harbor.
Am fost la fel de surprins ca ei.
Eu nu citesc.
Da, și cred că asta contează.
Cititul e cheia spre inteligență, cred.
Și… eu nu citesc.
Cred că trag ponoasele.
Vreau s-o fac. Îmi place ideea de-a citi. Cumpăr și cărți,
dar cărțile astea conțin numai cuvinte.
Și…
Așa sunt toate.
O deschizi și te întrebi: „Despre ce vorbești?”
Adică…
Și nu se opresc. Pe fiecare pagină, mai multe cuvinte.
Ce-ar fi să pună niște pagini albe?
Lasă-mă să scot capul din apă două secunde!
Ochii mei citesc fără probleme.
De vină e creierul.
Ochii mei citesc foarte bine.
Regret amarnic că sunt legați de creierul ăsta prost.
Se uită la cuvinte și zic: „Nu înțelegi nimic din toate astea?
E a cincea oară când citim propoziția. Să mai încercăm una.”
Ficțiune, non-ficțiune. Nu știu care spune adevărul.
Eu văd adevărul în toate cărțile. Așa citesc eu.
Și, din câte înțeleg, avem o mare problemă cu vrăjitorii în țara asta.
Am fost în Europa anul trecut.
Și, apropo, în drum spre… Zburam din Nashville la Londra
și în Nashville era ora 16:42.
Ca joc de familie, am spus: „Să ghicim cât e ora în Londra.”
Eu am spus 12:42.
Fiica noastră a zis 01:42.
Soția mea a pariat pe 11.
Și așa a rămas.
Da, n-a zis de cele 42 de minute.
- Și am zis: „Spune și cele 42 de minute!” - Ea: „Știi ce vreau să zic.”
„Da, dar arată-i fiicei noastre ce ar spune un om normal.”
Așa a început o ceartă urâtă.
Dacă mergeți în Europa, să știți că e foarte veche.
Abia când ajungi acolo înțelegi cum arată ceva vechi.
„Ce ați făcut pe aici?”
Te plimbi și tu și afli: „Clădirea aia e din anul 8.”
„Dumnezeule!” îți zici.
Am fost și în Australia.
Australia e foarte departe.
Să știți de la mine că Pământul e mai mare decât credeam.
Am zburat 16 ore, cu peste 800 km/h.
Abia am ajuns. La limită.
Cred că am și greșit drumul.
Am suferit de diferența de fus orar. Nu m-a deranjat, m-am trezit devreme.
M-am trezit la 5:45, cum nu mă trezesc niciodată.
Așa că am fost primul la rând la bufetul de mic-dejun.
Să vă spun ceva. Când te trezești la 5:45,
amiaza e destul de departe.
Ai putea să juri că e amiază, dar e cel mult 8:30.
La ora 18:00, te întrebi: „Ce caută toți pe străzi?
De ce nu apune soarele?”
Asta e următoarea etapă a vieții mele, trezirea devreme.
Am început deja să ne trezim pe la 9:15.
Știți voi. Nu mi-am văzut fiica plecând la școală, dar a fost cât pe ce.
Acum, că sunt bătrân, mi-e și frig.
La 45, mi se face frig. Mereu trebuie să iau o jachetă.
Pot fi 57°C afară,
iar eu să umblu cu jacheta pe mine.
Îi văd pe tineri și-mi spun: „Unde vă sunt jachetele?”
Corpul meu se destramă. Mă doare umărul,
pentru că stau pe scenă așa.
E o nebunie. Am greșit amarnic apucându-mă de asta.
Dacă aș fi știut că asta ar fi o mare problemă,
aș fi încercat să nu devină un obicei.
Corpul meu nu face față.
M-am dus la doctor să caut o soluție
și mi-a vorbit de parcă aș fi fost o mașină veche.
„Sincer să fiu, eu n-aș mai băga bani în el.”
Recent, am făcut întindere musculară. Cred că la suflet.
Era chiar în mijlocul corpului meu…
Credeam că era în față, dar am simțit că mă doare și spatele. Așa că…
Ce e la mijloc?
Ce mușchi e în mijloc?
Într-o drumeție, am sărit de pe o stâncă înaltă de 30 cm.
Când am aterizat, am simțit ce cred că simți când te lovește fulgerul.
Am simțit până în unghii.
E jumi-juma dacă am șlițul desfăcut sau nu.
E la voia întâmplării.
Nu știu ce se întâmplă. Toată viața mi l-am închis.
Acum, plec spre casă,
„Pa, pe mai târziu!”, și plec pur și simplu.
Acasă, dau jos pantalonii foarte ușor și-mi zic: „Patru ore m-am plimbat…”
Cred că de vină e faptul că fac pipi mult mai mult.
Și încă nu sunt obișnuit cu acest nou ritm vechi.
La 40 de ani, sunt multe opriri false.
Înveți repede să spui: „Hai să stăm înapoi.
Să lăsăm traficul să se subțieze puțin.”
Mă uit la tineri cum vin și pleacă.
Iar eu: „Ziceți-le alor mei că-s bine.”
Încă am o problemă cu mâncarea. Eu…
Ador mâncarea procesată. O ador.
Mâncarea mea să treacă prin fabrică.
Vreau ca mâncare mea să treacă prin cât mai multe mâini.
Asta se apropie de final. O simt.
Nu mai pot. Chiar mă doare.
Și îmi spun că până aici a fost.
Am un trecut glorios ca mâncător de fast-food.
Am mâncat de toate.
Am mâncat Taco Bell și am aruncat ambalajul la vecin
că să nu afle soția mea.
Am pus așa mult ketchup odată
la un restaurant, că un străin a venit la mine și a zis:
„E cam mult ketchup.”
Știi cât de mult ketchup poți folosi?
Tipul ăla nu voia să se implice.
Dar a văzut. Soția i-a zis s-o lase baltă.
Iar el: „Cred că trebuie să spun ceva.
Nu cred că știe că toți… Nimeni nu folosește atâta ketchup.”
Am fost la McDrive și nu s-a deschis geamul de la mașină.
Așa spune Universul: „Mai fă o pauză!”
Dar nu am renunțat.
E jenant, fiindcă ei s-au prins.
A trebuit să trec… Pentru că a trebuit să deschid portiera
și avea să lovească difuzorul. Așa că am trecut pe lângă el.
Cel din spate a zis: „Pleci?”
Iar eu: „Nu-mi coboară geamul.”
A trebuit să deschid portiera. Difuzorul era acum lângă rezervor.
A trebuit să strig comanda
și tipul acela a auzit-o.
Apoi am văzut pe ecran că totul era afișat.
Să știe tot cartierul ce comand.
După care am trecut pe lângă fereastra de servire.
Am trecut fiindcă a trebuit să deschid portiera.
Am trecut și i-am văzut întrebând: „Unde mergeți?”
Am zis: „Nicăieri.” Și trec pe lângă
și ei mă văd stând pe un scaun.
E-o nebunie.
Dacă n-ați făcut-o, să știți că niciodată nu m-am simțit mai vulnerabil.
Ei stau acolo, iar tu zici: „Bună!”
Ei îți văd picioarele.
Mi-au aruncat mâncarea ca unui urs.
În familia mea mâncăm mult fast-food.
Pe canalul familiei mele, tata a scris:
„Știu cum să iei un Big Mac mai ieftin.
Comanzi un dublu cheeseburger și ceri sos de Big Mac.
E mai ieftin
și nu-ți dau a treia chiflă, deci e dieta Atkins.”
Așa se face. Despre a treia chiflă îți spui:
„Nu știu dacă am nevoie de ea.”
Părinții mei îmbătrânesc, nu sunt foarte bătrâni,
dar sunt la vârsta la care, dacă se împiedică,
cad la pământ.
Există o vârstă la care se întâmplă.
Dacă eu mă împiedic, nu cad. Corpul meu n-a atins pământul de 40 de ani.
Dar ei, nu știu…
Parcă partea de sus ar zice: „Cădem.”
Iar…
partea de jos: „Ce?” Și atunci…
Nu se feresc.
Nici măcar nu știu ce se întâmplă.
Doar se uită la tine și tu: „Nu simți nimic din toate astea?”
Și cad atât de tare, că parcă ar fi aruncați de pe acoperiș.
Toată lumea îl aude: „Ce se întâmplă?” „Părinții mei sunt la pământ!
Trebuie să-i ridic.
Mama are o vânătaie care n-o să dispară doi ani.”
Acum merg în fața lor.
Sunt ca un șerpaș.
Îi anunț despre terenul pe care ajungem.
„Urmează un mic covor.
Avem un covor, iar afară e mai luminos decât înăuntru.
Da, și e pietruit. N-o să faceți față. Deci…
Întindeți-vă pe covor. O să dau mașina cu spatele spre clădire.”
Am trimis-o pe mama după fiica noastră acasă la un prieten.
I-am dat mesaj cu adresa
și s-a dus la casa greșită.
A bătut la ușă. I-a deschis o altă bunică.
Asta nu-i a bună.
Sunt ca doi câini care se văd printr-un gard.
O să fie greu să-i aduci pe amândoi înăuntru.
Așa că mama zice: „Nepoata mea e acolo?”
Și cealaltă doamnă spune: „Am trei nepoți.”
Nicio soluție.
Doar două bunici.
„Ai chestii? Și eu am chestii.”
Au vorbit 30 de minute. Era ușa greșită.
A trebuit să-mi iau fiica, apoi s-o găsesc pe mama.
Soțiile sunt cele care rămân lucide cel mai mult într-o relație.
Dacă vedeți un cuplu de bătrâni, de 80 de ani…
Au 80 de ani și soția e în toate mințile.
Iar soțul ei zice: „Unde suntem acum?”
Nouă ne cade creierul de pe stâncă.
El a ieșit doar fiindcă i-a zis ea: „Mai ieși să te vadă lumea.”
E ca un îngrijitor de la zoo care plimbă o gorilă bătrână.
„Lasă copiii să te atingă.”
Toți vor să-l hrănească. „Nu-i da așa ceva.”
„Cred c-o vrea.” „Sigur că vrea. E prea prost să știe că n-are voie.”
Tata merge la spital tot timpul. El…
El e operat de opt ori pe an, probabil.
Îi place.
Doctorul zice: „Uite, poți doar să te întinzi.”
Iar el: „Hai să facem doar operația.”
S-a operat pentru că era dependent de Afrin, spray-ul nazal.
Da.
Și eu am fost dependent de Afrin.
Dacă nu știți ce este,
vă sugerez să nu-l folosiți.
Am avut o experiență unică cu el.
Când îl foloseam, soția mea era furioasă. A trebuit să-l ascund de ea.
Îl auzea de la trei străzi distanță. Un singur puf: „Ce-i aia?”
„Refuz să trăiesc așa.
Muncesc prea mult ca să nu pot folosi Afrin în casa mea.”
Așa că tata și mama s-au dus la doctor.
Și doctorul a zis: „Folosiți Afrin?”
Tata a zis: „Nu.”
Doctorul a zis: „Se vede că-l folosiți. Întrebam retoric. Deci…”
Zice: „De când îl folosiți?” Și tata: „De cinci ani.”
Ceea ce-i o minciună.
Mama l-a înghiontit: „Zi adevărul.”
Apoi: „Îl folosește de 45 de ani.”
A folosit Afrin 45 de ani. Ca să vă faceți o idee,
dacă nu știți, pe spatele cutiei se sugerează nu mai mult de trei zile.
Nu există medicament pe Pământ
care-ți zice să-l iei 45 de ani buni.
Mă gândesc des la părinții mei, pentru că lumea devine foarte futuristă.
Și, ca ei, și eu sunt din anii 1900.
Trebuie să ai grijă de oamenii din anii 1900. Suntem bătrâni.
Adică, strămătușa Helen, din anii '30,
e surdă.
Pe atunci nu știau că e surdă. Doctorii habar n-aveau.
Erau debusolați.
Atât de buni erau medicii pe atunci.
S-au uitat la ea în timp ce-i fumau în față.
Erau doctori adevărați. Au zis: „Nu știu.
E nepoliticoasă. Asta e sigur.”
Cred că ceea ce am văzut în copilărie…
Tata e magician.
Mergeam să vedem trucurile lui tata la Târgul Ținutului Wilson.
Târgurile sunt grozave. Încă există.
Cred că guvernul nu știe de ele, dar…
Ne dăm pe carusele construite pe autostradă acum o oră.
Mergeam să-l vedem pe tata, care făcea trucuri de magie.
Chiar lângă el, era un măgar care sărea de la înălțime
într-un bazin.
Era greu să rețină atenția tuturor.
Când tata zicea: „Asta e cartea aleasă?”,
toți ziceau: „Măgarul ăla o să sară în apă.”
Nu te aștepți să vrei să vezi asta până nu e acolo sus.
Și spun „a sări” în sens foarte larg.
Măgarii ăia cad de pe rampă.
Dar nu poți pune asta pe pancartă.
O să vezi un măgar căzând de pe rampă?
Nu. Bine.
Dacă sare? Măcar lui îi place.
Măgarul urca pe o rampă,
la 12 metri înălțime.
Și stătea acolo, pentru că nu voia să sară.
Nu-i convine situația, deci…
Dar e blocat. Măgarii nu pot merge cu spatele.
Nu sunt sigur dacă e adevărat, dar eu…
N-am văzut măgar mergând înapoi.
Nici n-am fost atent, dar cred sincer
că în 45 de ani aș fi văzut câțiva măgari mergând înapoi.
Măgarul stă acolo și se trimite un câine pe rampă,
care latră la măgar și măgarul sare în bazin.
Am văzut și vă spun că, la contactul măgarului cu apa,
îți spui: „Ar trebui să plecăm de aici.”
Nu e așa distractiv cum ai crede.
O să sune prostesc, dar ești foarte surprins
să vezi ce scria pe pancartă că vei vedea.
S-a sesizat Protecția Animalelor.
Au interzis practica asta și cred că toată lumea a fost de acord.
Protecția Animalelor a mai interzis ceva în anii '80.
Trăiam pe atunci.
Puteai să te lupți cu un urangutan la târg.
Aveau un urangutan într-un ring de box
și bărbații plăteau să lupte cu el.
Spun „bărbați”,
pentru că nu-mi pot imagina că o femeie s-a luptat vreodată cu urangutanul.
Cred că poți pune un urangutan într-o cameră cu o mie de femei
și, întrebate la ieșire dacă s-au luptat cu el,
ar zice: „Nici nu ne-a trecut prin cap asta.”
Dacă pui trei bărbați în camera aia,
doi dintre ei se vor lupta cu urangutanul.
Celălalt îi va fi instigat: „Ar trebui să vă luptați cu urangutanul.”
Așa că bărbații intrau
și decideau să lupte cu urangutanul,
iar urangutanul îi lăsa lați pe toți.
Pentru că nu avem internet să căutăm: „Cât de puternic e un urangutan?”
Aflam totul din vorbă-n vorbă.
Trebuia să cunoști un tip care s-a luptat cu un urangutan.
„Dar are brațele subțiri.”
Iar el: „Știu. De asta am intrat și eu acolo.”
Protecția Animalelor a oprit și asta. Da.
Orice ai spune despre ei, au făcut o treabă grozavă în anii 1900.
Printre primii cu care s-au confruntat au fost producătorii de mașini.
Înainte de inventarea manechinelor, foloseau porci la testele de accidente.
Puneau un porc în poziție verticală, cred.
Și porcușorul… Porcii sunt deștepți.
Era o zi bună pentru acel porc.
„Mă lăsați să conduc o mașină?”
O zi foarte distractivă.
Stătea cu cotul pe geam.
„Serios? Mă lăsați să conduc mașina asta?”
Nici nu știu ce demonstrează asta. Porcii nu au gât.
Asta era lumea când eram eu mic.
Mă uit la fiica mea și văd că am mai multe în comun cu un pelerin.
Iar pelerinii credeau în vrăjitoare.
Am o scurtă paranteză.
Cred că faza vrăjitoarelor a fost cea mai grea pentru femei.
Nu vreau să fiu serios,
dar mulți spun că e votul.
Nu sunt de acord. Cred că e vrăjitoria, apoi votul.
Cred că e vrăjitoria, o pauză mare, apoi votul.
Treceai strada pe interzis și erai vrăjitoare.
Te luai cu mâinile de cap.
Le apreciez curajul. Ar fi putut zbura, dar n-au făcut-o.
Bine, scuze. Asta…
E greu să introduci o glumă cu vrăjitoare. Ești pe teren instabil.
Trebuie să aduci vorba de pelerini.
Am făcut un curs de dactilografie în clasa a șaptea.
Așa…
Și am crezut că e o pierdere de timp.
Mă întrebam cine o să scrie la mașină.
„Scrisul de mână e viitorul.”
De aceea, viitorul…
Nu știu ce se întâmplă… Nu mă pricep la tehnologie.
Nu știu ce e IA.
Nu cred că poți ști ce e IA și să vezi un măgar sărind în gol.
E ori, ori. Eu am văzut măgarul, deci n-am șanse.
Dacă trimit un e-mail și scrie că fișierul e prea mare, nu știu ce să fac.
Cel mult, încerc să-l retrimit.
Știți ce mare prostie e asta?
Computerul zice: „Nu.” Iar eu: „Dar acum?”
Hotelurile devin futuriste.
La multe hoteluri la care stau, cabina de duș
are jumătate de panou de sticlă.
Deci e deschisă și apa ajunge pe jos.
Pentru că ăsta e viitorul.
Vor apă pe jos.
Eu sunt bătrân și prost.
Noi încercam să ținem apa în cadă.
Era ceva important. Dar acum…
vor să fie podeaua udă.
Vor să renunțe la panou, dar eu încă trăiesc
și-au zis: „Bine, faceți jumătate de panou.
După ce crapă tipul ăla, renunțăm la el,
va fi apă pe jos, se va scurge prin balcon.”
Când am început să călătoresc, ceream un apel de trezire.
Așa mă trezeam dimineața.
Trebuia să sun un tip pe care nu-l cunoșteam
și să zic: „Mă trezești tu mâine?”
Era ultima persoană cu care vorbeam.
Îmi sunam soția, apoi pe un bărbat complet necunoscut.
„Promiți că mă trezești mâine?”
Ne uram noapte bună.
Nimeni n-a mai cerut un apel de trezire de 20 de ani.
Așadar, tipul care ne însoțește pe drum și are 20 de ani
n-a primit un apel de trezire în viața lui.
Stăteam la un hotel și a văzut apelul de trezire pe telefon.
Zice: „O să cer un apel de trezire.” I-am zis să n-o facă.
„E ca o scrumieră într-un avion.”
Zice: „Nu, vreau s-o fac.”
Și a făcut programarea.
A doua zi, îi sună telefonul, iar el nu răspunde.
Nu știa că asta e principala ta datorie.
Trebuie să răspunzi la telefon ca tipul să știe că ești treaz.
Așadar, tipul acela, probabil tânăr și el, și-a zis: „Cred că trebuie să bat la ușă.
Nimeni n-a mai folosit serviciul ăsta.
Trebuie să fie cel mai important om în viață.”
Așa că vine și începe să bată la ușă.
Amicul meu tot nu răspunde la ușă.
Atunci, tipul intră în cameră.
Jur că e adevărat.
Erau doi tineri care nu știau ce făceau.
Intră în cameră și se întreabă: „Trebuie să-l ating pe tipul ăsta?
Asta înseamnă apel de trezire?
Trebuie să ating un necunoscut în întuneric?”
Îmi imaginez că a început să scoată sunete.
Sperând că nu va trebui să-l atingă pe tip.
Dar a trebuit să-l atingă. Jur că asta mi-a spus.
L-a trezit un tip care zicea: „Hei, amice!
E timpul să te trezești.”
Vă mulțumesc foarte mult.
Subtitrarea: Mircea Pricăjan