Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Привітайте мого тата, Нейта Барґаце.
ВАШ ДРУГ, НЕЙТ БАРҐАЦЕ
Люблю тебе.
Дякую.
Дуже вам дякую.
Фінікс, дякую.
Це було круто.
Дякую.
Дякую вам.
Дякую.
Дуже приємно.
Ну от. Починаємо.
Тож…
Моя… Я люблю…
Слухайте, я люблю стендап. Обожнюю.
А моя остання серйозна робота,
робота, на яку я повернуся, коли все це розвалиться…
Я був контролером лічильників води.
Дякую.
Ця робота була…
У самій назві містився опис обов'язків.
Люди питають, я кажу: «Я контролер лічильників води». «А що ти робиш?»
Я скажу вам, що я роблю.
Ми перевіряємо лічильники води. Це…
Це 100% роботи.
Я цим займався в окрузі Вілсон, Маунт-Джульєт, Теннессі.
Коли я це робив, я паркував свій пікап
і ходив по району.
Обходив район
і записував, скільки води споживають у кожному будинку.
Був 2001 рік. Ясна річ, сталося 11 вересня.
Якщо ви настільки дорослі, то пам'ятаєте, що після 11 вересня
уся країна боялася подальших терактів.
І ми теж,
жителі округу Вілсон.
Ми вирішили,
що з Нью-Йорка терористи точно приїдуть
в Маунт-Джульєт, Теннессі.
І отруять водопровідну воду в місті.
Тому всіх контролерів лічильників змусили
охороняти резервуари з водою.
Я справді це робив. Я стояв…
серед темного поля сам-один.
Чекаючи на прихід талібів.
Не отримавши ні зброї, ні навчання.
Нам дали ліхтар. Ліхтар.
Він освітлював лише тіло того, хто його тримав.
Я не бачив на пів метра перед собою.
Якби в когось був пістолет, стріляли б у єдину світлу пляму на полі.
Мені б приставили пістолет до серця, я спитав би: «Що відбувається?»
Я й донині не знайшов
відповіді на питання, чого хотіли від нас.
Викликати поліцію Маунт-Джульєт?
«Осама тут.
Він пройшов повз наші ліхтарі.
Він у резервуарі з водою. Він його відкрив. Ми…
Ми були здивовані, але він знав, що робити».
Моя дружина була зі мною, коли я там працював.
Вона була зі мною задовго до сьогоднішнього дня.
Їй подобалися привілеї, які давала компанія водопостачання.
Ми…
Ми одружені 17 років.
Дякую.
І я знаю…
Чим довше я одружений, тим більше розумію, як мені пощастило в житті.
Мене б тут не було, якби не її підтримка.
Я все це знаю.
І я в усьому на неї покладаюся.
Я нічого не знаю
про себе. Як-от…
Не знаю, що люблю їсти, а що не люблю.
Мене питають: «Хочеш скуштувати?»
І я маю порадитися з нею.
І кажу: «Я так не думаю».
Я не знаю, скільки щось гріти в мікрохвильовці.
Я щоразу питаю її, ніби її родина винайшла мікрохвильовку.
«Як довго це розігрівати?»
А вона: «Поки не нагріється».
Типу: «Але я знаю, що ти знаєш число. Просто…
Просто скажи число. Я не…
Або я подзвоню своїй мамі, або назви мені число».
Якщо вона не назве, я наберу «90 хвилин» і піду геть.
Я сам перу свій одяг.
Дякую.
По-моєму, він на це заслуговує.
Моя мама прала татові речі,
я думав, що всі дружини перуть речі чоловіків.
Я завжди прав свої речі сам, і, чесно кажучи,
я відчував, що за 17 років про це ніхто не згадав.
Я приніс жертву, яку інші чоловіки не мусили приносити.
Якось я їхав додому, і в мене виникла думка:
«Я поговорю про це».
Але того дня не поговорив.
Я думав, що настане час,
коли ми посваримося,
я програватиму в тій сварці,
а тоді просто скажу: «Я сам перу свій одяг».
І вона скаже: «Сварку закінчено.
Ти переміг. Я забула, як легко відбулася».
Я чекав слушної миті пів року…
Нарешті ми посварилися.
Не пам'ятаю через що. Якусь дрібницю.
Не знаю. Не через прання точно.
Я програвав у сварці.
І подумав: «Ось воно».
Було б прикро проминути таку нагоду.
Я так зрадів.
Мені було її шкода. Тобто
я міркував: «Вона думає, що перемагає. Зараз я скину на неї бомбу».
Тому ні сіло ні впало
я кажу: «Я сам перу свої речі».
Я сказав це, типу: «Таких чоловіків більше не існує».
Я був шокований, що спровокував іншу сварку, якої зовсім не чекав.
Ми по-різному робимо прання.
Вона читає етикетки, а я перу ганчірку разом із костюмом.
Я…
Я не знаю.
«Хочеш покласти туди черевики? Клади черевики».
Пральна машина стоїть в 30 см від стінки
після мого прання.
Типу: «Ти поклав туди багато речей».
Так. «І майже всі мокрі».
Я багато подорожую. Звісно.
Вона лишається вдома з дочкою.
У нас чудова дочка, ви її бачили. І…
Я знаю, що це важко. Моя дружина вдома
і мусить бути і за маму, і за тата,
і хороший родич, і поганий родич.
А я приїжджаю додому, зі мною весело.
Або я порушую її розпорядок дня.
Вона так каже. І…
Удома ми з дочкою лежимо в одному ліжку.
Вона нас сварить за розмови. До речі, я не розмовляю.
Але вона на нас кричить, ніби говорю я.
Я її розумію, бо я ніколи не думаю про наслідки.
Наприклад, у нас була одна собака. Я хотів іще одну собаку.
Моя дружина не хотіла іншої собаки, бо це занадто.
Дві собаки — це занадто,
бо треба буде відкривати чорний хід і випускати двох собак.
Потім закривати, а собаки надворі.
Ти всередині
займаєшся своїми справами, але…
Потім вони повертаються, ти такий:
«Треба впустити собак».
А далі: «Одна собака, дві. Як багато собак».
Якщо чесно, я не дбав і про одну нашу собаку, але…
Дві? Це буде весело.
Наша собака спить з нами в ліжку,
хтось сказав, що так робити не можна,
бо тоді ви не домінуватимете над собакою.
А я спитав: «Який, по-вашому, зараз рік?»
Вони дудлі.
Це не зовсім собаки.
Вони як люди. Вони люди.
Цей чувак поводиться, ніби зараз 1980 рік, коли собак завжди тримали надворі.
Над ними треба було домінувати.
На задньому дворі у вас жив вовк.
Друзі приходять у гості. «Хочете на задній двір?» «Ні».
Собаку утримувати дешевше, ніж нас.
У хорошому сенсі. Вона любить сидіти в темряві.
Вимкнути світло, зберегти гроші. Увімкнути…
Усе світло вимкнене, у такому середовищі весело.
Увімкни світло, сядь кудись.
Візьми палицю, вимкни світло.
Сиди в темряві й сумуй весь день.
Але ти зберігаєш гроші.
Я лягаю спати: «Ти вимкнув світло?
Не бачу, чи воно увімкнене. Встань і вимкни».
Коли нам буде 80, ми подаруємо дочці 37 доларів, які змогли зекономити.
Я іноді поводжуся як марнотратник.
Коли чогось лишається на денці, я це викину.
Кетчуп. Якщо кетчупу лишається стільки, я…
А вона доллє до старого кетчупу новий.
Тому наш кетчуп завжди огидний.
Зубна паста.
Я використовую її як звичайна людина.
Не напружую м'язи, щоб її вичавити.
Не притискаю тюбик праскою.
А вона робить більше.
Коли я більше нічого не можу вичавити, я віддаю тюбик моїй дружині-волоцюзі.
Вона його розрізає й усе витягує.
Я одружився зі стариганем часів Великої депресії.
За часів Депресії вона б процвітала.
Вона б не помітила, що настала Депресія.
Вечірка з піцою — кошмар для мене.
Я запрошую друзів на піцу.
Кажу: «Треба замовити піцу».
А вона: «Скільки?»
Я кажу: «Якнайбільше.
Не хочу, щоб друзям не вистачило піци».
А вона: «Подзвони і спитай».
Кажу: «Я не можу подзвонити 40-річним чувакам
і спитати, скільки вони сьогодні з'їдять піци».
У них є робота. У них є сім'я.
Зараз вони на роботі.
Хочеш, щоб я їм подзвонив і спитав: «Ви добре пообідали?
Ми намагаємося заощадити, тому мені треба знати,
скільки піци ви з'їсте за вісім годин».
Я хочу просто купувати все, що треба, і не казати про це їй,
а це важко.
Я б міг, якби знав назву свого банку.
Але цю інформацію доводиться отримувати від неї.
Я ходжу околяса:
«Якби мені треба було в банк, у який банк я б пішов?»
А ще раз на тиждень я заходжу в банк: «Мої гроші в цьому банку?»
Вона в мене все забирає.
Якщо я куплю річ, яка не підходить за розміром, я її не повертаю.
Мені соромно.
Я впевнений, що там будуть ті самі люди.
І вони згадають мене.
Я зайду, а вони: «Ми знали, що тобі не підійде ця сорочка».
Вона повертає продукти в бакалію.
Так. Їжу.
Я… Чесно кажучи, не думаю, що це дозволено. Чесно.
Гадаю, вона знущається над 15-річними дітьми.
Вони не знають, що робити.
Їхня мама заходить: «Ваші банани надто швидко зіпсувалися».
А вони такі: «Що?
Ви їх вибрали, вони не мої. Що ви таке кажете?»
«Я їх заміню. Зараз я їх заміню».
«Та жінка краде банани».
Нещодавно я йшов до машини, до мене підійшов студент.
Він збирав гроші
на порятунок природи чи Землі.
Природи та Землі.
Я не знаю. Він використав слова, які справді існують. Але це було по суті…
Він дивиться на мене: «Це для Землі».
Я кажу: «Земля зараз проходить через усе це».
Тож…
Він розказував, через що саме проходить Земля.
Наприклад, забруднення.
Він каже: «Воду отруюють».
А я: «Не на моїй зміні, але я розумію».
Здається, я купував ялинку. Не знаю.
Я спробував дати йому готівку, а він:
«Платіть з кредитки». Я кажу: «Добре».
Отже,
я вписую в чужий iPad всю інформацію про мою родину.
З мене зняли 75 доларів.
Коли платіж пройшов,
він каже: «До речі, це місячна плата».
Так.
Він сказав після оплати. Каже: «Можете скасувати на сайті».
Я йому: «Не розумію, про що ти».
Він каже: «Запишіть імейл, щоб отримати квитанцію».
Я сказав: «Добре». Я записав імейл дружини.
Угадайте, хто швиденько все припинить?
Завтра вона зрубає те дерево.
Я подзвонив їй, бо маю дзвонити, коли роблю підписки, і…
Вона відповіла. Сказала: «Я розберуся». Поклала слухавку.
Вона всім керує. Вона щось робить, а…
У нас новий дах, а я цього не знав.
Цілий новий дах, а я дізнаюся від сусідів.
Вони такі: «Як вам новий дах?»
А я: «Не знаю, про що ви».
А вони: «Ти не знав, що у вас новий дах?»
Я кажу: «Ні, не знав».
А потім підійшов до неї: «Поговорімо про новий дах,
про який ти мені не сказала.
Я виглядав як йолоп».
Зараз ми живемо на тупиковій вулиці,
і я задоволений, бо в дитинстві жив на вулиці, де був проїзд,
але завжди мріяв жити в тупику.
Я дивився на них і думав: «Цікаво, як тут живеться?»
Ми поводимося як типові жителі тупика.
Якщо хтось заїжджає на нашу вулицю, ми такі: «Що ти тут робиш?»
Будь-яка машина.
Ми кажемо: «Краще забирайся з нашого тупика».
У нас вивозять сміття
раз на тиждень. Не знаю в який день, але лише раз.
Ми це робимо раз на тиждень.
Ми забули винести сміття кілька тижнів тому.
Цей стрес може розбити сім'ю.
Весь тиждень ми такі: «Усі їжте з рук».
Друзі зайшли в гості: «Беріть сміття в кишені й несіть додому».
Нам дуже пощастило з сусідами. У нас круті сусіди,
і ми з ними дуже близькі.
У всіх є справжня робота.
Вони навчалися в коледжі й таке інше.
Один з них — консультант з менеджменту,
тобто він консультує всіх менеджерів і…
Так, це важка робота. Ясно?
Менеджерів багато, а він: «Повертайтеся».
Знаєте? «Тут не можна…
Тут не можна консультувати».
Отже,
він зайнята людина.
Наш інший сусід — актуарій.
Я думав, це щось пов'язане з птахами.
Я питаю: «Що то за птах?»
А він: «Не знаю». І я такий:
«Ти актуарій і не знаєш, що то за птах?»
Я пішов на день профорієнтації до школи моєї дочки,
і я розумію, що моя робота — це весело,
але я нервувався, бо прийшли серйозні, розумні люди.
Я хотів сидіти за столом сам.
Мене посадили разом з хірургом.
Думаю, це зробили навмисно.
Майже щоб показати дітям: «От навіщо треба читати книжки».
Тож діти підходили до мене
й питали: «Що є предметом ваших виступів?»
А я навіть не знаю, про які предмети йдеться.
Я кажу: «Англійська. На сцені це переважно англійська».
Його питають: «Як довго ви вчилися на хірурга?»
А він: «П'ятдесят чотири роки», — чи скількись. Це…
Питають мене: «Як довго вчитися на коміка?»
Я кажу: «Починайте зараз». Тож…
«Закінчить початкову школу,
порадуйте батьків — і вперед за мрією».
Мені було важко в школі. Було…
Я ледве закінчив школу, вступив до муніципального коледжу.
Я ледве вступив до коледжу, куди повинні брати всіх.
Я навчався в тому коледжі рік і отримав нуль кредитів.
Багато людей не знає, що муніципальний коледж —
це такий заклад, де думають:
«Очевидно, ви залишитеся в нашій громаді. Тому…
Покажемо вам, як усе влаштовано в місті.
Ознайомимо з диспозицією».
Цілий рік
я не отримував кредитів, бо відвідував корекційні курси.
Корекційні, тобто…
Заняття для людей мого віку зараз,
які хочуть довчитися у школі, бо не пам'ятають програми.
А я їх відвідував одразу після школи. Я…
Мене питають: «Забув шкільну програму?» А я: «Я щойно зі школи».
«Схоже, ти ніколи про неї не чув».
Усім учням там було років по 50.
Я питаю: «Хто вчитель?
Якщо я питаю, ви маєте відповісти. Хто вчитель?»
У мене були базові… Я ходив на заняття з логопедом.
У коледжі.
Я ходив… Я їздив туди з друзями,
які відвідували заняття з бізнесу
чи щось таке. Я їм казав: «Зустрінемося після уроку мовлення».
Я й досі багато слів вимовляю неправильно, як не дивно.
Я кажу
«Поім». «Поім». Що це таке, ніхто не знає.
Поема. Так.
П-О-Е-М-А. Я кажу: «Поім».
Виправ це, логопеде.
А якщо я захочу написати «поім»?
Якщо в мене багато ідей для «поім»?
Ніхто не сприймає мене серйозно, бо я кажу: «Послухайте мою "поім"».
«Олій». Я кажу: «Олій».
Як на Півдні.
Олія. Навіть не знаю, як це вимовити. Слухайте.
Олія. О-Л-І-Я.
Так.
Я кажу: «Моторний олій».
А ще: «Станіоль».
У муніципальному коледжі на Півдні
обов'язково мають це виправляти.
Мають писати на дошці: «О-Л-І-Я».
Бо я кажу: «Олій».
Вони кажуть: «Ми це виправимо.
Скоріш за все, ти працюватимеш саме з нею».
«Гарматянська війна».
Я так це вимовляю.
Замість «громадянська».
Я кажу: «Гарматянська війна».
Бо тоді…
Можливо, я сам у цьому винен. Я не…
Скажу так, я нічого не знаю про «гарматянську війну».
Я взагалі не знаю історії.
Це видно з того, що кожен історичний фільм
тримає мене в напрузі.
«Що буде далі?»
Я дивився «Перл-Гарбор».
Я був не менш здивований, ніж вони.
Я не читаю книжок.
Так, і це важливо.
Читання допомагає набратися розуму.
А я цього не роблю.
Для мене це проблема.
Я хочу читати. Мені подобається читання. Я навіть купую книжки,
але в цих книжках стільки слів.
І…
У кожній книжці.
Відкриваєш її і: «Про що йдеться?»
Я… Тобто…
І легше не стає. На кожній сторінці ще більше слів.
Чому б не зробити кілька чистих сторінок?
Дайте мені на дві секунди перевести дух.
Мої очі нормально читають.
Річ у моєму мозку.
Мої очі так добре читають.
Шкода, що вони прикріплені до цього дурного мозку.
Вони дивляться на слова й питають:
«Ти нічого не розумієш?
Ми вже вп'яте читаємо те речення. Спробуймо інше».
Художня література, наукова. Не знаю, що з них правда.
Я ставлюся до кожної книжки як до джерела правди.
Наскільки я розумію, у нашій країні зараз
проблеми з чарівниками.
Торік ми їздили в Європу.
До речі, дорогою до… Ми летіли з Нашвілла до Лондона,
і ми… У Нашвіллі було 16:42.
Я запропонував рідним угадати, котра година в Лондоні.
Я сказав — 00:42.
Наша донька сказала — 01:42.
Дружина сказала: «Одинадцята».
І все.
Так, вона не сказала «42».
І…
Я такий: «Скажи "42"».
А вона: «Ти мене зрозумів».
Я кажу: «Знаю, але покажи нашій доньці, що сказала б нормальна людина».
Почалася велика сварка.
Якщо поїдете до Європи, майте на увазі,
вона стара. Дуже стара.
Думаєш, ми старі, а приїжджаєш туди й думаєш: «Овва.
Чим це ви тут займалися?»
Просто гуляєш, а тобі кажуть: «Ця будівля восьмого року».
Ти такий: «Це ж треба».
Ще ми були в Австралії.
Австралія дуже далеко.
Скажу так: наша Земля більша, ніж я думав.
Ми летіли 16 годин, понад 800 кілометрів за годину.
Ледве встигли. Ледве.
Гадаю, ми полетіли не туди.
У мене там був джетлаг.
Я був не проти, бо прокинувся рано.
Я прокинувся о 05:45, я ніколи не прокидаюся так рано.
Я був першим у черзі на сніданок.
От що я зрозумів: коли прокидаєшся о 05:45 ранку,
до полудня ще далеко.
Ти думаєш, що полудень скоро, а на годиннику 08:30.
О 18:00 ти такий: «Чому люди ще гуляють?
Чому сонце не заходить?»
Наступний етап мого життя — рано вставати.
Ми вже починаємо. Віднедавна ми встаємо о 09:15.
Так.
Я не бачив, як моя дочка виходить до школи, але близький до цього.
Я постарів і тепер мерзну.
Мені 45, і я мерзну. Завжди беру з собою куртку.
Надворі може бути 55 градусів,
а я ходитиму в куртці.
Я дивлюся на молодь і думаю:
«Де ваші куртки?»
Моє тіло розвалюється. У мене болить плече,
бо я стою на сцені отак.
Це божевілля. Робити так було величезною помилкою.
Якби я знав, що це буде значною проблемою,
я б спробував не перетворювати це на звичку.
Моє тіло не витримує.
Я пішов до лікаря, щоб це виправити.
Зі мною говорили так, ніби я старий автомобіль.
Він каже: «Більше не варто вкладати в це гроші».
Нещодавно я потягнув м'яз. Мабуть, він був у моїй душі.
Тобто посередині мого тіла.
Я думав, спереду. І подумав:
«У мене й спина болить». Знаєте? Отже…
А що посередині?
Який м'яз посередині?
Я пішов у похід. Я стрибнув зі скелі.
Пів метра заввишки.
Коли я приземлився, відчуття були такі,
ніби мене вдарила блискавка.
Я відчув це нігтями.
П'ятдесят на п'ятдесят, застібнута в мене ширинка чи ні.
Це завжди лотерея.
Я не знаю, як це стається. Я все життя її застібую.
Я прощаюся з усіма:
«Гаразд, до зустрічі». Виходжу.
Удома знімаю штани. Вони легко знімаються.
Я такий: «Чотири години я ходив…»
Гадаю, це тому, що я тепер довше пісяю.
І ще не звик до цього старого нового ритму.
Бо після сорока я гірше контролюю процес.
Ти швидко вчишся: «Зачекаймо.
Хай тиск трохи ослабне».
Я бачу, як молодь заходить і йде.
Я такий: «Скажіть моїм рідним, що я живий».
Їжа досі… У мене досі проблеми з їжею. Я…
Я люблю ультраоброблену їжу. Обожнюю.
Їжа з ферми має побувати на заводі.
Я хочу, щоб моя їжа пройшла крізь якомога більше рук.
Цьому настає кінець. Я відчуваю.
Мені вже не можна. І це боляче.
Але я скажу собі: «Я багато що зробив». Я…
Як пожирач фастфуду, я йду в почесну відставку.
Я зробив усе можливе.
Я їв Taco Bell, викидав коробки у смітник сусіда,
щоб дружина не знала.
Я брав стільки кетчупу
у ресторанах, що до мене підійшов незнайомець і сказав:
«Як багато кетчупу».
А ти знаєш, скільки кетчупу мені треба?
Той тип не хотів втручатися.
Але він це бачить. Його дружина каже: «Не лізь».
Він такий: «Треба щось сказати. Я не…
Не думаю, що він знає, що ми… Ніхто не їсть стільки кетчупу».
Я під'їхав на «МакДрайв», а вікно в мене не опустилося.
Це всесвіт мені казав: «Припини».
А я боровся.
Це соромно, бо всі помітили,
бо мені довелося від'їхати. Мені треба було відкрити двері,
щоб не вдарити динамік.
Я проїхав повз нього.
Водій позаду мене: «Ви вже їдете?»
Я кажу: «У мене вікно не опускається».
Я відчинив двері. Динамік біля бензоколонки.
Я викрикнув своє замовлення.
Тепер він мене почув.
Потім я дивлюся на екран «МакДональдза», там, де все пишуть,
щоб сусіди знали, що я замовляю.
Потім я проїхав повз вікно видачі,
я мав від'їхати трохи далі, щоб відчинити двері.
Я їду повз, а працівники такі: «Куди ти їдеш?»
Я такий: «Нікуди». Я проїжджаю,
і вони бачать моє тіло на сидінні.
Це безумство.
Якщо ви так не робили — це найвразливіша позиція у житті.
Вони просто сидять, а ти кажеш: «Привіт».
Вони бачать твої ноги.
Вони кидають мені замовлення, як ведмедю, просто кидають.
Наша сім'я їсть багато фастфуду.
У нашому сімейному чаті тато написав:
«Я знайшов спосіб отримати "Біг Мак" дешевше.
Замовити подвійний чизбургер і попросити соус "Біг Мак"».
Далі пише: «Так дешевше,
і не буде третьої булочки, це дієта Аткінса».
Ось як треба робити. Бо ти дивишся на третю булочку:
«Мабуть, третя булочка зайва».
Мої батьки старіють, вони не дуже старі,
але вже в тому віці, коли можна
спіткнутися і впасти.
У цьому віці так буває.
Якщо я спіткнуся, моє тіло не торкнеться землі, як і попередні 40 років.
Але для них це просто… Я не знаю.
Верхня частина: «Ми йдемо».
І…
Нижня така: «Що?» Це просто…
І я маю на увазі, що подиву немає.
Вони самі не розуміють, що відбувається.
Вони просто дивляться на тебе, а ти:
«Ви нічого не відчуваєте?»
Вони сильно вдарилися об землю. Ніби впали з даху.
Усі чули. «Що відбувається?»
Я кажу: «Мої батьки впали!
Я маю їх підняти.
У мами синець не зникне й через два роки».
Тепер я йду попереду них.
Я як шерпа.
Просто повідомляю, яка попереду місцевість.
«Наближається килимок.
Маленький килимок. Надворі трохи світліше, ніж усередині.
Так, і бруківка. Ви не витримаєте. Тож…
Ляжте на килимок.
Я піджену машину до входу».
Ми попросили маму забрати нашу дочку від подруги,
я написав їй адресу,
а вона поїхала не туди.
Вона постукала у двері. Відповіла інша бабуся.
Це погано.
Це як дві собаки, що побачили одна одну через паркан.
А заспокоїти їх буде важко.
Моя мама каже: «Моя онука там?»
А інша леді: «У мене троє онуків».
Немає виходу.
Лише дві бабусі.
«У тебе щось є? У мене теж».
Вони говорили 30 хвилин. А двері не ті.
Я мав поїхати по доньку, а тоді знайди маму.
У стосунках жінки тримаються краще.
Якщо побачите стару подружню пару, 80-річну…
Їм по 80, дружина просто… Вона тримається.
А її чоловік: «Де ми зараз?» Він…
Наші мізки наче падають зі скелі. Вони…
Він вийшов з дому лише тому, що вона сказала:
«Вийди й покажися людям».
Наче доглядач зоопарку вигулює якусь стару горилу.
«Нехай діти торкаються тебе».
Усі намагаються його нагодувати. «Не годуй його цим».
«Він цього хоче». «Він точно хоче».
«Він дурний і не розуміє, що йому не можна».
Мій тато постійно ходить до лікарні. Тобто він…
У нього по вісім операцій на рік.
Він це любить.
Лікар каже: «Просто зробіть розтяжку».
А він каже: «Зробімо операцію».
Його прооперували, бо він був залежний від «Афріну», спрею для носа.
Так.
Я теж підсів на «Афрін».
Скажу чесно: якщо ви не знаєте, що це,
краще не зв'язуйтесь.
Це одна з найкращих речей, які я пробував.
Коли я був на «Афріні», моя дружина злилася. Я намагалася приховати від неї.
Вона чула його за три квартали.
Лише один пшик: «Що це?
Я так не житиму.
Я важко працюю не для того, щоб нюхати "Афрін" удома».
Тому мій тато пішов з мамою до лікаря.
Лікар питає: «Ви користуєтеся "Афріном"»?
Тато каже: «Ні».
Лікар каже: «Бачу, що користуєтеся.
Я просто спитав. Отже…
Як давно ви ним користуєтеся?» Тато каже: «П'ять років».
А це брехня.
А мама: «Ну, скажи правду».
І каже: «Він користується ним 45 років».
Він використовував «Афрін» 45 років. До речі,
якщо не знаєте, позаду коробки написано: «Не більше трьох днів».
На Землі не існує ліків,
які можна приймати 45 років.
Я багато думаю про батьків,
бо світ стає дуже футуристичним.
Як і вони, я з 1900-х.
Стережіться людей з 1900-х. Ми старі.
Моя двоюрідна бабуся Гелен народилася у 30-х.
Вона має вади слуху.
Тоді не могли зрозуміти, що вона нічого не чує. Лікарі й гадки не мали.
Вони були спантеличені.
Ось які хороші лікарі тоді були.
Вони просто… Дивилися на неї, пускаючи сигаретний дим в обличчя.
То були справжні лікарі. Вони казали: «Не знаю.
Вона грубіянка. Це точно».
У дитинстві я бачив таке…
Ми дивилися… Мій тато — фокусник.
Ми ходили дивитися, як тато показує фокуси на ярмарку округу Вілсон.
Окружні ярмарки — це чудово. Якщо ви не… Вони й досі існують.
Не думаю, що уряд знає про них, але…
Ми катаємося на атракціонах, які годину тому ще їхали по трасі.
Ми ходили дивитися на тата. Тато показував фокуси.
Біля нього
віслюка кидали з висоти
в басейн.
Тож привернути увагу було важко.
Тато каже: «Це твоя карта?»
Усі такі: «Там віслюк зараз стрибне з трампліна».
Ви не думаєте, що захочете це побачите, поки не побачите.
Я вживаю слово «стрибати» дуже вільно.
Віслюки падали з трампліна.
Але це не можна написати на плакаті.
Хочеш подивитися, як віслюк падає з трампліна?
Ні. Гаразд.
А якщо стрибне? Хоча б за власним бажанням.
Тож віслюк підіймається по рампі
на висоту 12 метрів.
І стоїть, бо не хоче стрибати.
Йому це не подобається, тож…
Але він застряг, бо віслюки не вміють ходити задом.
Не впевнений, що це правда, але я…
Я ніколи не бачив, щоб віслюк ішов задом.
Спеціально не шукав, але, думаю,
за 45 років я б побачив, як віслюк іде задом.
Отже, віслюк стоїть там, а собака, яку змушують піднятися по рампі,
гавкає на віслюка, і віслюк стрибає в басейн.
І як той, хто це бачив, скажу: коли віслюк падає у воду,
виникає думка: «Треба забиратися звідси».
Це не так весело, як здавалося.
Це прозвучить тупо, але ти дивуєшся,
коли бачиш саме те, що було написано на плакаті.
Про це дізналися в PETA.
І цей атракціон закрили. Мабуть, усі подумали:
«Справедливо, ми згодні».
Ще PETA змусили закрити атракціон —
знов-таки, у 1980-ті —
я тоді вже жив.
На ярмарку можна було побитися з орангутаном.
На боксерському рингу сидів орангутан,
і хлопці за гроші билися з ним.
Я кажу «хлопці»,
бо не можу уявити дівчину, яка боролася б з орангутаном.
Думаю, можна посадити орангутана у кімнаті з тисячею жінок,
а коли вийдуть, спитати в них: «Хтось бився?»
Вони скажуть: «Ми й не думали битися».
Посадіть у кімнату трьох чоловіків,
два з них битимуться з орангутаном.
А третій їх провокуватиме: «Побийтеся з орангутаном».
Отже, хлопці приходили:
«Ми поб'ємося з орангутаном».
А орангутан просто всіх нокаутував.
Бо в нас не було інтернету: «Наскільки сильний орангутан?»
Тоді ми живилися лише чутками.
Треба було зустріти чувака, який бився з орангутаном.
Ти такий: «Але ж руки худі».
А він: «Знаю. Саме тому я вирішив спробувати».
PETA поклали й цьому край.
Так.
Кажіть про PETA що хочете, але в 90-х роках вони справді працювали.
Ось одне з їхніх перших досягнень. Виробники автомобілів,
спершу використовували для краш-тестів не манекени, а свиней.
Тож свиню садили на сидіння.
А це маленьке порося… Свині розумні.
Гарний день для цієї свині.
«Ви дозволите мені водити машину?»
Дуже веселий день.
Їй витягують лікоть.
«Жартуєте? Ви дозволите мені керувати машиною?»
Що ви там побачите? У свиней немає шиї.
Ось із чим я стикався у дитинстві.
Я дивлюся на мою дочку — у мене більше спільного з пілігримом.
А пілігрими вірили у відьом.
Невелика примітка:
думаю, за часів віри у відьом жінкам було найскладніше.
Не хочу зачіпати серйозних тем, але багато хто згадує виборче право.
Я не згоден. Думаю, спершу відьми, потім голосування.
Відьми і — з дуже великим розривом — голосування.
У ті часи гуляєш собі, а все місто кричить: «Відьма».
А ти: «Починається».
Віддам їм належне: вони могли б полетіти геть, але не полетіли.
Вибачте. Це… Знаєте,
жарт на тему відьом — це складно.
Тут багато змінних.
Треба якось згадати пілігримів.
У сьомому класі я вчився друкувати.
Тоді…
Я думав, що це марнування часу.
Я…
Я думав: «Навіщо друкувати?
За курсивом майбутнє».
Тому я… Майбутнє…
Я не знаю, що буде… Я не знаюся на технологіях.
Я не знаю, що таке ШІ.
Неможливо одночасно знати, що таке ШІ, і бачити, як віслюк стрибає з трампліна.
Думаю, або те, або інше, а я бачив віслюка.
Якщо я відправляю імейл, а програма каже, що файл завеликий, я не знаю, що робити.
Моя найкраща ідея — відправити ще раз.
От що я… Знаєте, як це тупо?
Комп'ютер каже: «Ні». А я: «А тепер?»
Готелі стають футуристичними.
У багатьох готелях, де я зупиняюся, у душовій кабінці
скло до половини.
Отже, кабінка відкрита.
Вода ллється на підлогу.
Бо це майбутнє.
Люди хочуть воду на підлозі.
А я старий і дурний.
Ми дуже старалися, щоб вода не витікала з ванни.
Тоді це було проблемою, а зараз
люди хочуть, щоб підлога була мокра.
Вони взагалі не хочуть скла, але я ще живий,
тому кажуть: «Добре, поставимо до половини.
Коли він помре, скла не буде,
підлога буде мокра, вода литиметься з балконів».
Коли я почав гастролювати, я просив, щоб мені вранці подзвонили.
Ось як мене будили вранці.
Я мав подзвонити незнайомцю
й попросити: «Розбудіть мене завтра вранці».
Це остання людина, з якою я хотів би поговорити.
Я дзвоню дружині, а потім незнайомому чоловікові.
«Обіцяєте розбудити мене завтра вранці?»
І бажаємо один одному на добраніч.
Нікого не будять дзвінком уже років 20.
Одному з наших помічників 24 роки,
його ніколи не будили дзвінком.
Ми заселилися в готель, він бачить опцію «Дзвінок, щоб розбудити».
І каже: «Хай мене розбудять дзвінком».
А я йому: «Не треба.
Це як попільничка в літаку».
А він: «Ні, я хочу».
Ну добре. Він замовив дзвінок.
Уранці йому дзвонять, він не відповідає.
Він не знає, що це головна частина.
Треба відповісти, щоб адміністратор знав, що ти прокинувся.
Тоді адміністратор, мабуть, теж молодий, думає:
«Піду постукаю в номер.
Я не бачив, щоб замовляли цю послугу.
Мабуть, це якась важлива особа».
Він іде й стукає у двері.
Мій друг усе одно не відповідає.
Тому той тип заходить у номер.
Присягаюся, це правда,
ті два молоді хлопці не знали, що робити.
Він заходить у номер: «Треба його торкнутися?
Чи як його будити?
Я маю торкнутися незнайомого чувака в темній кімнаті?»
Здається, він почав видавати звуки: «Гей! Агов!
Агов».
Сподіваючись, що торкатися не доведеться.
Але довелося. Так він мені розповів.
Він прокинувся від дотику незнайомця, який каже: «Друже.
Прокидайся».
Дуже вам дякую.
Переклад субтитрів: Сергій Волоконецький