Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PODLE KNIHY VEINTISIETE NOCHES OD NATALIE ZITOVÉ
TENTO FILM JE FIKCÍ INSPIROVANOU SKUTEČNÝMI UDÁLOSTMI
Mají zpoždění.
PODOBNOST S REÁLNÝMI LIDMI JE NÁHODNÁ
Skoro deset minut.
Blbci.
Jdu ven.
Klid.
- Však jsem v klidu, Olgo. - Bude lepší počkat tady.
Už jsou tady.
Já to vezmu. Díky.
Dobrý večer.
- Zdravím, Danieli. - Máte se?
- Jak se máte? - Já jsem Myriam, její dcera.
A já její druhá dcera Olga.
- Jak tu operaci provedete? - Operaci?
Tu proceduru. Nevím, jak se tomu říká.
Ví ta paní, co se bude dít?
Ví, že za ní máte přijít.
Ale neví, kam ji vezmete.
Ví, že ji budete vyšetřovat.
Na to je pozdě, ne?
Poslouchejte.
Nechci, aby to pro ni bylo nepříjemné.
- A pro mě taky ne. - Nech je mluvit, Myri.
Podívejte, madam, když pacient vzdoruje nebo se chová agresivně,
někdy musíme zasáhnout.
Jakým způsobem?
Například pomocí sedativ.
Bude lepší, když se o tom nebudeme domlouvat před ní.
Ano. Většinou si domluvíme nějaké heslo.
Nebo signál,
kterým nám dáte na vědomí, že už si přejete podat jí sedativa.
Zatleskání?
Raději něco, co pacient nezaregistruje.
Nějaké gesto nebo domluvené slovo.
„Kabát.“
„Kabát?“
Můžeme jí říct: „Obleč si kabát.“
Lepší by bylo něco krátkého.
„Je to pro tvé dobro.“
To heslo. „Je to pro tvé dobro.“
- „Pro tvé dobro?“ - Trochu matoucí.
Tak navrhni něco jiného.
Použijeme tohle.
- Ano? - Ano.
Tak dobře.
Jo.
Ještě vás poprosím o podpis. Tady.
Delio, tak jak to jde?
Dobře.
Ptám se na matku.
Co můžu říct? Drží se.
- Je vzhůru? - Touhle dobou je vzhůru vždycky.
Pustíte nás dál?
Takže...
Zajdeš tam?
Tak běž.
Půjdu také.
- Sbalila jste jí tašku? - Donesu ji.
Počkám venku.
Jsem připravená.
- Zdravím. - Zdravím.
Tak vyrazíme?
Už jsem to zmáčkl.
Kdo to je?
- Proč s tím tolik naděláte? - Už je tady.
Všichni tam nemůžou.
Ale ano, mami.
Ne. Limit je 300 kilo.
Vy určitě máte tak 80.
Přibližně.
- A vy? - Mami.
My samy máme tak 200 kilo.
Vy musíte po schodech.
No jo.
- Madam? - Běžte po schodech.
- Kam mě to berete? - Vždyť víš. Na vyšetření.
V tuhle hodinu?
Je to pro tvé dobro.
- Vše v pořádku? - Ano.
- Jak jste na tom? - Nic se neděje.
- Nejsou to moje náušnice? - Jo, ale už dávno jsi mi je dala.
Pamatuješ, že když jsi mi v dětství lhala, zatahala jsem tě za ucho?
Mami, prosím tě! Je to pro tvé dobro!
- Co to blábolíš? - Je to pro tvé dobro!
- Co to meleš? - Otevřete!
- Pusť mě! - Otevřete!
- Pusť mě, mami! - Co to mele?
- Nech mě! - Řekni pravdu!
- To bolí! - Řekni pravdu!
Uklidněte se, madam.
Co to... Au!
Tak. A hezky pomaličku se posadíme.
To jsem teda nečekala.
Takhle ta cesta bude příjemnější.
- Co to povídáte? - Hlavně klid.
Je to pro tvé dobro, mami.
- Pro tvé dobro. - Tak půjdeme. Hlavně klid.
- Pojďme. - Danieli, co jste jim to vykládal?
Nic, madam.
Řekněte Delie, ať dá ty kotlety...
do mrazáku!
A jsme tady. Půjdeme.
Ještě kousek. Tak. Pomalinku.
- Pomalu. - Pomalu.
A je to.
Co to má být? Kde to jsme?
Tady si pořádně odpočinete.
Nehodlám tady strávit ani jednu noc.
27 NOCÍ
Dobré ráno.
- Casaresi. - Dobrý den.
To je naše nová asistentka.
On je soudní znalec. Přidělili mu případ Hoffmanové.
Hoffmanové, ano.
- Leandro Casares. - Alejandra Condeová.
Výborně, to bychom měli. A co se znalcem teď?
Kávu s cukrem?
- Ano. - Ne, já to udělám.
- Chcete taky? - Ne, díky.
Tak jaký je postup?
- Podepíše... - Podepíše mi lejstra.
Přijme pověření. A dál?
Podle potřeby mu umožním přístup ke složce.
- Výborně. - Ano.
I když já bych raději začal...
Nejdřív bych si dal kávu.
Pak bych se rád pořádně seznámil s případem
a až potom si to porovnám se složkou.
Pane Bologno, Casares jde přijmout případ Hoffmanové.
- Proto jsem tu. Jak se daří? - Dobře.
- Máš chvilku? - Ano.
- Pan soudce je... - Neprotahuj to, jasné?
Výdaje máš hrazené na týden. Když to přesáhneš, platíš sám.
- Tak to je novinka. - Jo, potřebuju tu zprávu do týdne.
- To bude náročné. - Je to jasný případ šílenství.
Máš maximálně dva týdny. Buď to blázen je, nebo není.
- Má všech pět pohromadě, nebo nemá. - Jasně.
Podívej.
Rád bych ti těch případů dával víc, ale poslední dobou...
Jo, všiml jsem si, že poslední dobou se na mě štěstěna moc neusmívala, že?
Prostě... si dáváš moc načas.
Třiaosmdesátiletá žena, diagnóza frontotemporální demence.
Její dcery tvrdí, že stařenka v jednom kuse pořádá mejdany,
vodí si domů milence s pochybnými úmysly, bla, bla, bla.
A rodinné jmění rozfofrovávala na podezřelé investice,
dokud ji nedaly do ústavu.
Po 27 dnech se jí podařilo dostat se z ústavu pryč
a domácí mejdany začaly nanovo.
Dcery mají o matku starost a žádají návrat do ústavu.
Mně to přijde logické.
- No, to bychom se dostali... - Kam?
Ale ne, jen bych si raději udělal vlastní...
Jasně, ten tvůj dotazník a tak. Ale je jí 83, víš?
Tlačí nás čas.
Pardon, jdu za paní Hoffmanovou.
Za paní Hoffmanovou? Až nahoře.
Děkuju.
- Jen běžte. - Děkuju.
Dobrej.
- Zdravím. - Dobrý den.
Vezmi to.
Promiňte, ale madam vás dnes nepřijme. Není připravená.
- Můžu na ni počkat. - Dneska ne.
Buďte trpělivý.
Byla pěkně dlouho sama.
Bude chvíli trvat, než se sebere.
Jsi právník, ne?
Ne.
Ale chceš ji vyslýchat.
Ne, chci si promluvit. Jsem soudní znalec.
- Můžeme. - Dobře.
A na čí jsi straně?
Ale ne, nejsem tady za žádnou stranu. Poslal mě soud. Jsem nestranný.
Tak nestranný? To jde?
Snažím se.
Bernardo Girves.
Leandro Casares.
Vyprovodím vás, pane.
Víš vůbec, kdo je Martha Hoffmanová?
Ne. Jak jsem říkal, nejsem novinář ani detektiv, ale znalec.
Marthu jsem poznal, když ovdověla.
Přišla do galerie, kde jsem pracoval.
Nabídl jsem jí nějaké krajinky a tak.
Obrazy pro masy.
Podívala se na mě přes brýle a povídá: „Máte mě za hlupačku?“
V 50. letech žila v Paříži.
V bytě menším, než je tahle chodba.
Pro jídlo chodila k bývalému Andrého Gida.
Martha tančila od rána do večera.
Jednou šla na konkurz, na který dorazilo 300 holek.
Do užšího výběru vzali jen dvě. Marthu a jednu Němku.
Vybírali mezi nimi celý týden.
Ale vždycky vyhrávaly Němky. A tohle nebyla výjimka.
- Víš, kdo byla ta Němka? - Ne.
Pina Bauschová.
Neznáš Pinu Bauschovou?
- Asi ne. - Podrž to.
Je to úžasná tanečnice.
Na většinu lidí ta historka udělá dojem. Na tebe asi ne.
Martha byla úžasná i jako chudá holka.
Rozuměla umění.
- Opatrně. - Vždycky byla úžasná.
Mít tak aspoň z poloviny tolik energie. Je neuvěřitelná.
Pak si vzala Hoffmana a vybudovali impérium.
Ale hluboko uvnitř byla pořád tou samou tanečnicí.
A když ovdověla,
tak se ta bohémka v ní znovuzrodila.
- Ale s hromadou peněz. - Proto byla zavřená.
Závidí jí tu svobodu.
Tak co ty na to?
Zatím jsem si názor neudělal.
- Koho to tu máme? - Nějaký mít musíš.
Pojďme tudy.
Ne. Ještě ne.
Radši běž, my jdeme pro auto a počkáme venku.
Počkejte.
Pardon. I kdyby vám to máma dala, je to moje.
Danieli, vezměte to prosím nahoru.
No, já jsem Leandro Casares.
Jsem tu na žádost soudu ohledně Marthy Hoffmanové.
Hádám, že je to vaše matka.
- Promiňte, vy jste ten... - Udělalas to naschvál, Myriam.
Nehraješ férově.
Myslíš, že nemám nic jiného na práci, mami?
Posíláš mi sem lidi naschvál v době, kdy nejsem aktivní.
Poslal ho soud. A já nevím, kdy jsi aktivní. Vždyť je jedenáct.
- Pardon... - To je ten hoch, kterého mi přidělili?
Ano, jsem Leandro Casares.
Pojďte blíž ke kameře.
- Dobře. - Co myslíte, Delio?
- Vypadá jako kněz. - Ano.
- Vraťte se prosím v pondělí. - Jistě.
Sexy kněz.
- Casares, že ano? Máte chviličku? - Jistě.
Co se vrátila z ústavu, slétli se tam ti její kamarádi jako supi.
- Jednoho už znám. - Girvese. Je strašný.
Jde po mé matce už deset let.
Určitě vám vykládal tu báchorku o Pině Bauschové.
- Říkal vám to? - Ano.
Pina Bauschová tehdy v Paříži nežila. Mrkněte na net. Píšou tam o tom.
Jistě, ale tohle já nedělám.
Tohle jsou hodinky Patek Philippe z roku 1937.
Víte, co jsou zač?
Ne.
Měl je poslíček z obchodu kousek od domu mé matky.
Dala mu je.
Dejte si.
Tak dobře.
Ukázalo se, že ten chlap dřív seděl za podvod.
Napovídal matce, že býval tanečníkem v nějakém evropském ansámblu.
Dala jsem mu za ně 500 dolarů.
Za ty hodinky.
Dostala jsem je zpátky.
V posledních letech si matka přestává uvědomovat hodnotu věcí.
No, co byste chtěl slyšet?
Než jsme se sestrou rozhodly pro ústav, zvážily jsme hodně jiných možností.
Jak jste to myslela, že jste se pro ústav rozhodly se sestrou?
Takové rozhodnutí by totiž měl dělat odborník.
Přesně tak. Tak jsem to myslela.
Moje matka je velice inteligentní. Nebylo snadné akceptovat, že ztrácí rozum.
Je těžké se s tím chátráním smířit.
Z ústavu se dostala,
ale potřebuje péči a ochranu od těch z nás, kterým na ní vážně záleží.
Matka chodila s mužem, který byl o 35 let mladší.
Plánovali svatbu.
Další příživník.
Na klinice se o ni starali dobře. A my měly klid.
Z matčina bytu zmizel Dalí.
Dalího znáte, ne?
Ano, Dalího znám.
No, takže Dalí zmizel.
Měl ohromnou cenu.
Mohla byste mi popsat nejvýraznější změny v matčině chování?
No, v podstatě jsem vám je právě popsala, ne?
Ano, jistě.
A taky jste nejspíš četl zprávu doktora Narvajy.
Je jedním z nejvýznamnějších neuropsychiatrů v celé zemi.
To on ji poslal do ústavu.
Co děláš?
Pracuju.
Nemáš nějaké plány?
Musím makat.
Copak?
Touhle dobou už by sis měl odfrknout. Třeba si zajít do kina.
Jasně, ale ne. Až někdy jindy, tati.
Můžu ti pomoct přijít něčemu na kloub?
Ne, to nemůžeš. Mám dost zvláštní případ.
Tak to vyřešíš zítra.
Nech to být. Vyrazíme si jindy, jo?
Ale ne. Prospělo by ti, kdyby sis čas od času někam vyrazil, víš?
Když bydlíme spolu, mohli bychom se střídat.
Aha, jasně. Potřebuješ, abych...
Mám rande.
Aha.
Jasně. Chceš, abych šel pryč?
Jo.
Tak jo.
Takhle pozdě v práci?
Ano, něco mě zdrželo.
Jasně.
Dám si kafe a poběžím.
Dobře.
- Potřebujete něco? - Takhle pozdě ne.
- Jdu se podívat na složku Hoffmanové. - Aha, tu jsem četla.
- Vážně? Všimla jste si, že chybí skeny? - Chybí skeny.
Ano.
Je to zvláštní.
Ano.
Promluvíte si s tím neuropsychiatrem, co ji poslal do ústavu?
Ano, ale pojem „neuropsychiatr“ neexistuje.
Takže pan doktor Narvaja bude neurolog a psychiatr zároveň. Tak.
Aha.
A budete se ho chtít zeptat, na základě čeho ji poslal do ústavu?
Vstávat, Martho. Už je jedenáct.
Dobré ráno.
Já bych tady být neměla.
Tohle ti předepsal Narvaja.
- Kdo? - Nezlob, ano?
Jasně, pilulky mám ráda.
Teď si dáme nějakou dobrůtku a pak se seznámíš s novými kamarády.
Cože?
S ostatními pacienty, se kterými tady budeš.
A potom nás čekají volitelné dílny.
Já si zvolím neúčast.
Máme zpupnou náladu?
Potřebuju si zavolat.
Chceš mluvit s jednou z dcer?
S mými věznitelkami? Ne, díky.
Já tě chápu, zlatíčko.
Ale pan doktor Narvaja žádné jiné hovory nepovolil, víme?
Tak se připravíme, Martičko?
Proč se mnou mluvíš jako s děckem?
Omlouvám se. Neuvědomila jsem si, že to dělám.
Mají problémy s kulturními rozdíly.
- Jo. - Jasně.
- Nic jim nechybí. - Potřebujete něco?
Vraťte se do pokoje, madam.
Martho.
Madam.
Zdravím.
Madam.
Martho?
Madam?
Hej.
Pardon.
Promiňte, Julio.
Pojďte, Martho.
Děkuju za příjemnou společnost.
Já jsem Archie. Dřív se mi říkalo Ariel, ale tady mi říkají Archie.
Povíš nám o tom, co se ti nedávno stalo?
- O tom s tím vrabcem? - Už zase?
- S vrabcem? - Do toho.
Takže ten vrabec...
V okně je hnízdo,
ve kterém se narodil vrabec.
A oni to hnízdo pak odstranili.
- A tobě se to nelíbilo? - Ne.
- Tak nám pak o tom ještě povyprávíš, jo?
Kdo další by se chtěl Martě představit? Isabel?
To jsem já.
Je mi 46 let. Narozeniny jsem slavila tady.
Jsem tu už šest měsíců.
Jsem bipolární a mívala jsem panické ataky, ale už je to lepší.
Ano, Iso, mnohem lepší.
Ale jak vždycky říkáme, nejsi jenom bipolární.
Jsi například taky učitelka.
Učila jsem zeměpis třetí a čtvrté ročníky.
Výborně.
Julio?
Povíš nám, jak se poslední dobou máš?
Jolio někdy mluví a někdy ne.
- Julio slýchá hlasy. - A co ti říkají? Pověz nám to.
Slyší hlasy.
Rafo, posadíme se?
Nebudeme na něj tlačit. Až se mu bude chtít, poví nám to.
Takže, Martho,
pověz nám o sobě něco.
Neměla bych tady být. Zavřeli mě neoprávněně.
Je přirozené se takhle cítit. Občas máme pocit, že nám svět nerozumí.
Mně svět rozumí dokonale.
Nebo mi spíš rozuměl, než se dcery rozhodly nechat mě zavřít.
Chápu.
Ne, nechápete.
No dobře. Tak nám k tomu povíš víc?
Proč myslíš, že tě sem poslaly?
Asi se bojí, že se vdám.
Výborně.
Výborně, Martho.
Mockrát děkuju, že ses nám svěřila a vyjádřila se.
Časem nám k tomu povíš víc, ano?
- Dobrý den. - Jméno?
Leandro Casares.
Leandro...
Casares.
Přichází Leandro Casares.
Leandro Casaresi, pojďte dál.
Děkuju.
Tudy.
Posaďte se. Madam u vás bude hned.
Díky.
Tak to vy mě zase zavřete do cvokhausu?
Ne, já jsem soudní znalec. Já nikoho zavírat nemůžu.
Sundejte si sako.
Dobrá.
Nemáte na sobě skrytý mikrofon?
Ne, to nemám.
Řekněte pravdu. Nenuťte mě vás žádat, abyste se svlékl.
Ale ne, kdybych si náš rozhovor chtěl nahrát, zeptám se.
Dali mi do bytu štěnice.
Opravdu?
Všechno, co řekneme, můžou použít proti mně nebo proti vám.
Aha. A kdo by mohl mít zájem dávat vám sem mikrofony?
Moje dcery.
Nedovolí mi vycházet z domu. Nesmím mít návštěvy.
Před dveře mi nasadily ty dva strážné.
Asi jsem hrozně nebezpečná.
No, tak to zkusíme posoudit, ne?
Na čí jste straně?
Ne, poslal mě sem soud, abych posoudil diagnózu. Jsem nestranný.
Kdybych vás vzala k sobě do pokoje a dala vám kufřík plný peněz,
co by to s tou vaší nestranností udělalo?
Kdybyste mi takovou nabídku učinila, musel bych vás nahlásit soudu.
Ale s těmi penězi byste si mohl založit vlastní detektivní kancelář.
Myslíte to vážně?
Přijde mi, že nemáte zápal.
A co přesně tím zápalem myslíte?
Navrhuju, abychom se svlékli.
Jste nervózní. Neberte to tak doslova, mladíku.
Sundáme si masky. Začneme znovu.
Dáme si 30 vteřin pauzu
a budeme v tichosti dýchat a odpočívat.
- Dobře, takže... - Pšt!
To ještě nebylo 30 vteřin.
Tak. A jsme uvolněnější.
Dobrá. Pustíme se do dotazníku.
Výslechů a psychiatrických otázek už mám po krk.
Mluvte se mnou normálně.
Ano, vím, že v tom ústavu vám nebylo dobře.
Jak byste to popsala?
Další otázka?
Tak já nevím. O čem byste chtěla mluvit?
Jste úplný stroj na otázky.
Jste jediný host, kterého mi povolí, a evidentně s vámi moc zábava nebude.
Delio...
- Nevím, jestli je vhodné... - Pšt.
- Aha, kvůli těm mikro... - Pšt!
Mladý muži, nalijte prosím čaj.
Ne, z té skleněné konvice. Z té druhé.
A nalijte trochu i sobě.
„Co byste ve své situaci preferovala? Zmizení, smrt...“
Ne, ty otázky si nesmíte číst předem.
Já bych teda preferovala život.
- Dobře. - A vy?
Já taky. Radši bych dál zůstal naživu.
A co pro to děláte?
Co prosím? Nějak vás nechápu.
Co v životě děláte? Kromě toho, že se chováte jako znalec?
No, mám koníčky. Sportuju.
Nesportujete.
To máte pravdu. Ale měl bych.
Máte mimo případů od soudu i jiné pacienty?
- Jen pár. - Máte ženu? Děti?
Ne.
Přítelkyni? Přítele?
Přítelkyni. Teda ne, teď zrovna žádnou nemám, ale...
Ale měl jste?
Ano, dřív.
A co se stalo?
No, rozešli jsme se.
Dala vám kopačky?
Ano, dala mi kopačky.
A pořád vás to trápí?
Občas.
Rozepněte si ten knoflík. Vypadáte jako kněz.
Dobrá.
Takhle?
Ano.
Kdy jste se naposledy s někým vyspal?
Na to odpovídat nebudu. Zpátky k mým otázkám.
Vsadím se, že i já ve svém věku jsem s někým spala před kratší dobou.
Pravděpodobně ano.
Mezi symptomy patří absence sexuálních zábran,
nevhodné chování ve společnosti, ztráta empatie, špatný úsudek,
kompulzivní jednání, záchvaty smíchu
nebo nečekaný pláč.
Teď si asi všichni sami stanovujete diagnózu, že ano?
Říkáte si: „Ale pane Narvajo, všechny ty symptomy na mě sedí.“
Hlavně klid.
Je těžké hledat nemoc v takovém chování, které je nám všem povědomé, že?
Já tyhle symptomy viděl u svého otce.
A proto jsem začal studovat frontotemporální demenci
právě na téhle univerzitě.
Pak jsem se věnoval neuropsychiatrii a získal doktorát na Milton Wynants
a svým skromným příspěvkem jsem napomáhal studiu tohoto tématu.
A teď prosím o potlesk pro mého mentora, slavného Héctora Seregniho.
Děkuji.
Děkuju vám.
Díky.
Fede, světla, prosím.
Toto pero pro mě hodně znamená.
Na Wynants jsem ho používal dennodenně.
S ním jsem si dělal první poznámky o Pickově chorobě,
frontotemporální demenci.
A teď ho daruji vám, vy starý blázne.
Děkuju.
Musí se tam vrátit. Na její nemoc je to nejlepší ústav v Argentině.
Ano, ale každopádně si říkám, proč byla Martha Hoffmanová
během pobytu izolovaná.
Cením si vašeho zájmu nad rámec povinností.
Bylo třeba ji izolovat, protože někteří její zranitelnosti využívali.
Určitě jste si všiml tendence paní Hoffmanové zbavovat se cenností.
Cenností?
Prostě svých peněz.
Rozhazovačnost je jedním z hlavních symptomů Pickovy choroby.
Takže kdyby Martha Hoffmanová nebyla bohatá,
nebylo by nutné poslat ji do ústavu?
Nebylo by to tak naléhavé.
Pravděpodobně by to ani nebylo potřeba.
Kontaktovala mě zoufalá rodina.
Dcery, které se bály odcizení od matky, jejíž chování mělo specifická rizika.
To jste zaznamenal, ne?
Pobyt v ústavu byl naléhavým a preventivním opatřením
pro vyřešení situace, která se vymkla z ruky.
Získali jsme tím čas na další vyšetření.
Pak byla propuštěna.
A dokud nemáme posudek a rozhodnutí soudu a ona nepodstupuje terapii ani léčbu,
hraje čas proti nám.
Dejte mi to.
Ve složce chyběly skeny, které by vaši diagnózu potvrdily.
- Nejsou tam? - Ne.
To je zvláštní.
Bude těžké je najít, protože se stěhuju do nové kanceláře.
Ale možná za pár týdnů?
Za pár týdnů už to má být uzavřené
a čas hraje proti nám.
Uvidím, co se dá dělat.
Leandro Casares. Byl jsem tu nedávno.
Leandro Casares.
- Znalec. - Casares.
S dovolením.
Slyšela jste někdy hlasy, i když jste byla sama?
No, občas mám pocit, jako bych zaslechla chrápání mého manžela Ernesta.
Ale moc dobře vím, že tady není.
Kolik stojí kilo rajčat?
To není férová otázka.
Už dlouho na nákupy nechodím.
Dobře, to nic.
To ví Delia.
Ano, to nic.
Podívejte, kdybyste se mě zeptal, na kolik přijdou knihy
nebo co jsem poslední dobou viděla za filmy, tak to vám povím.
Pamatuju si jejich děj a všechno.
To nic.
Vy lidi si myslíte, že někoho můžete zaškatulkovat pomocí otázek a odpovědí.
Koho přesně myslíte tím „vy lidi“?
Právníky, znalce, psychiatry.
Aha.
Ale vím, že dokážete vidět i víc než jen ten zápisník. Zkuste to.
No, každý má svoje metody.
Úplně vás vidím, jak jste na prvním rande
a vytáhnete zápisník s otázkami.
Ale ne, to nedělám.
Povězte mi, co děláte, když někoho chcete poprvé políbit?
Začnete se vyptávat, jestli to můžete udělat?
Ne, v tom případě ne.
V tom případě ano.
Protože jinak byste mohl schytat facku.
- Tak dobrá. - Neumíte tancovat, že ne?
Ne, to neumím. Nemívám k tomu příležitosti.
- Mohla bych... - Ale ani...
Ani o to nijak zvlášť nemám zájem.
Můžu vás to naučit.
Možná někdy příště.
Někdy příště už může být po mně.
No...
Tak dál. Povím vám tři slova.
Pak mi je zopakujte, abych věděl, že jste slyšela dobře. Ano?
Láhev, kladivo, hůl.
Všechno jsou to falické objekty.
Zatímco si tu zajímavost budete zapisovat,
já si trochu zacvičím.
Mám takový pocit, že se ten posudek snažíte trošku zdržovat.
Je na tom něco?
Ano.
Ano, možná máte pravdu.
Možná se mi líbí, že jsem tak trochu zamrzlá v tomhle okamžiku.
I když je to s vámi.
Že jsem zavřená doma,
ve svém vlastním bytě, a ne ve cvokhausu.
Já mám co dělat, víte? Mám své projekty.
Jste sběratelka, že?
Už to tak vypadá.
Už se vám někdy stalo, že by se nějaký z vašich předmětů ztratil?
Řekli vám o Dalím, že jo?
Dobrá, tak mi povězte, co se s ním stalo.
Možná ho vzal někdo z vašich přátel.
- Ne, ti by mě neokradli. - Neříkám, že někdo kradl.
Možná vám jen pomohli dostat ten kousek z bytu a prodat ho
bez vědomí vašich dcer, které vám spravují jmění.
To není špatný nápad, ale...
Ale ne. Bohužel netuším, kde to dílo je.
Dobrá. Zdá se vám někdy, že se nedokážete ovládat?
Nebo že jednáte bez rozmyslu a pak toho litujete?
Mohl byste zazvonit na ten zvoneček?
Ano. Občas udělám něco, co si pak nepamatuju, ale...
ničeho pak nelituju.
Dělám, co můžu.
Tyhle léky by neměla zapíjet alkoholem.
Ano, jasně, ty mikrofony,
ale naleju vám vodu, ano?
Ahoj.
- Nikdo za tebou nechodí? - Ne.
Víš to jistě?
Jak to myslíš?
Znám tvůj příběh.
Mě sem taky šoupli neoprávněně.
Povídej.
Člověk tady nikdy neví, jestli za ním někdo chodí,
protože oni neříkají všechno.
Nechápu tě.
- Víš o těch ošetřovatelích? - Ano.
Dohlížejí na mě, protože vědí, že mám...
- Půjdeme, Pablo. - Jo, už jdu.
Mám informace, které jim můžou ublížit.
Jaké informace?
Mají mě pod drobnohledem.
Kdo?
To je právě ono.
Služby.
Zpravodajské služby.
Copak tady děláte?
Klábosíme.
Ano, ale musíte do svých pokojů. Tady se jen prochází.
Vane, tak dost, už je pozdě.
Ostatní si potřebují odpočinout. To už by stačilo.
- Vane, pojď dolů, prosím. - Ty jsi tanečnice?
Vane?
Možná.
- Vane... - Nech ji.
Ty se do toho nepleť, Martho. Vane...
Copak furt nechcete, abychom se vyjadřovaly? Nech ji.
Každý si bude hledět svého, ano?
Vane, prosím. To už by stačilo. Vane.
Je pozdě! Hej!
- Ale půl hodiny? Co to má být? - V šest?
- Dobrý den, promiňte. - Dobrý. Jak se máte?
Jsem Martha, kamarádka vašeho syna.
- Jsem pacientka, kolegyně. Nevím přesně. - Ano, chápu.
Jmenuje se Martha.
- Jo, já vím. Říkala mi to. - Jmenuje se Martha Hoffmanová.
Potřebuju pomoc. Můžu vám povědět o své situaci?
Teď se to moc nehodí, protože...
Mám jenom chviličku, kdy si můžu promluvit se synem.
- Ale vyslechneme si vás někdy jindy. - Martho.
Neobtěžuj je, prosím.
Třeba někdy jindy...
Tak děkuju.
Martha je nalíčená.
Jde za námi.
Dobrý den.
Dobrý.
Já jsem Martha.
Ano, táta o vás mluvil.
Aha. Ale se mnou nemluví.
Je svérázný.
Chci vás o něco požádat.
Potřebuju, abyste zašla do kulturního centra.
Do toho v bývalé lisovně oleje za mosty.
Mám tam přátele.
Řekněte jim, že mi zakázali kontakt se světem.
Pojď, Martho. Půjdeme tamhle. To už by stačilo.
Pojďme.
- Jsem Martha Hoffmanová. - Tak dost.
To už stačí. Pojď se mnou.
Martho.
Vane, už toho tancování necháme.
Martho, nepotřebuješ něco?
Kdyby něco, stačí říct, ano?
Casares.
Už jsem zaťukal.
To sem nepleť!
- Já nic nepletu! - Pardon.
Pane Casaresi, nevím, jestli je teď vhodná chvíle.
- Aha, já... - To je Casares? Ať jde dál!
S dovolením.
Chtějí, abych podepsala tuhle blbost.
Jen si to přečtěte a řekněte mi, co na to říkáte.
Nevím, jestli se teď hodí, abych si zašel na záchod. Můžu počkat.
Podle toho možná zas takový blázen nejsem.
Mohla bych klidně odejít, když nebudu utrácet peníze.
Tak to není, mami. Mluvíme o rozhazování peněz.
A kdo určí, co je rozhazování?
No, každý by asi řekl, že investování tak velké částky
do kulturního projektu, který je evidentně podvod, je rozhazování.
Jaký podvod?
Tu budovu zkonfiskovali.
- Stát se o ten pozemek soudí. - Jeden z těch pánů by si chtěl zajít...
Teď se to nehodí.
- Ano, promiňte. Radši půjdu. - Zůstaňte!
Neodcházejte. Nedá se jí to nijak vysvětlit.
Ty mi nic vysvětlovat nemůžeš, zlato.
No jistě. To můžou jenom tví kamarádíčkové.
Mají dobrý vkus jako ty.
Takže tě chápou.
Proto jsem dceru poslala do Paříže do školy, kterou doporučila babička.
A ne do té, co se líbila mně. Nemám vkus.
- To jsem neřekla. - Ale řekla.
Tak možná jo.
Ty vážně nemáš dobrý vkus.
No, tak tahle tvoje dcera s mizerným vkusem
se ti už celé roky stará o finance,
aby tvoje věštkyně, tví právníci a celá ta tvoje parta
dostávala zaplaceno, zatímco ty rozdáváš Dalího díla.
Potřebuje, aby její kamarádi doktoři potvrdili, že jsem blázen,
aby si ospravedlnila a ututlala něco, co nechce přiznat.
A víš, co to je?
- Do toho se pouštět nebudu. - Že tvůj život je na hovno.
Tvůj manžel je na hovno, tvá práce je na hovno i tví přátelé jsou na hovno.
A vedle mě to nevypadá dobře, protože se obklopuju krásnými věcmi.
Pardon.
Můj otec.
Moje vnučka naštěstí dopadla líp než ty.
Takže jak tvá matka, tak tvá dcera jsou na tom líp a ty to dobře víš.
Víš, jak se tomu říká?
Říká se tomu smůla.
Soud prokáže, že jsi nemocná.
Nebo to, že jsi zasraná kráva!
Na, tohle si vezmi.
Vezmi si to, povídám. Dělej!
Martho, to už stačí. Radši toho nechte.
Potřebujete něco?
Ne.
Jen jsem se chtěl podívat, jak jsem na tom. Držíte se?
Ano, děkuju.
Láhev, kladivo, hůl.
Co prosím?
Láhev, kladivo, hůl. Je to ve správném pořadí?
Ano, ale s tím dotazníkem si teď nedělejte starosti, ano?
Přijdu jindy. Nepotřebujete něco?
Mohl byste prosím zavřít?
Ty jsi tu taky?
Vypadal jste soustředěně. Nechtěla jsem rušit.
Můžeš mi tykat.
Touhle dobou už bys klidně mohla být doma.
- Nesu vám kafe. - Děkuju.
U mě doma teď nefunguje elektřina, takže radši ještě zůstanu tady.
Takže tady zůstaneš přes noc?
No, ne...
Občas tady zůstanu o něco déle.
Nabídl bych ti svůj byt, ale otec tam dneska má...
Ne, pardon, nechtěla jsem nic naznačovat.
Ale ne, to já jen, kdybys potřebovala.
Ne, ne. Děkuju.
A co děláš, když jsi tu přes noc?
Procházím složky, případy... Nebo nedělám nic.
Spíš?
Ne.
Občas.
- Ale jestli tu potřebujete zůstat vy... - Ne, kdepak.
- Myslím kvůli vašemu otci. - Ne, s otcem se střídáme.
Bývám venku jenom chvíli.
Nezlobte se, že to říkám, ale měl byste tu zprávu brzo odevzdat.
Můžeš mi tykat.
Tak dobře.
Už je to přes týden.
Jasně, ano. Máš pravdu.
Je to tak. Děkuju.
Prošla jsem si Narvajovu složku. Není tam nic o Rothmanové.
O Rothmanové?
Rothmanová bývala její psychiatrička.
Nevím proč, ale ona její diagnózu nepodepsala.
A čí teda byl ten druhý podpis?
Jiné psychiatričky. Glorie Fuscové.
Kdyby se vyptávala, nic neřekneme.
Jasně.
Prostě buď chvíli úplně potichu.
Ať nevidí, že jsi nervózní.
Nic neřeknu.
A netlač na ni, ano? Ať ji nevystrašíme.
Jasně. Rozumím.
Už toho dneska necháme.
Tudy.
- Díky za setkání, paní doktorko. - Říkala jsem, že se mi to nehodí.
- Ano, ale my spěcháme. - Tak mluvte.
No, jde o váš podpis pod diagnózou v rámci jednoho případu. Ano?
- Ano. - Takže podle mě se mohlo...
Pardon. Martha Hoffmanová se soudí se svými dcerami a dr. Narvajou,
takže váš podpis se bude dřív nebo později prověřovat.
Aha. Proti paní Hoffmanové nic nemám.
Ani ji neznám.
Takže jste podepsala diagnózu, aniž byste pacientku znala?
- Nevím, jak to má fungovat. - Vysvětlím to.
Doktor Narvaja mi předložil výsledky a já diagnózu potvrdila.
Nic nelegálního.
Ale jistě. My proti vám nic nemáme.
Jenom tomu potřebujeme lépe porozumět, protože její složka není kompletní.
Případ té dámy byl trochu neobvyklý.
Narvaja se jednoho dne ukázal u mě doma a říkal, že potřebuje potvrzení.
Prý to mohl doložit pomocí skenů.
Ty ve složce chyběly.
Ale já je viděla.
Říkal, že jde o citlivý případ.
Potřeboval druhý podpis na potvrzení diagnózy.
A dál?
Podepsala jsem.
Podepsala jste a hotovo?
Ano.
Nabídl vám něco? Dal vám něco na oplátku?
Jste znalec, nebo detektiv?
Možná jste se cítila pod tlakem, protože na něm závisela vaše práce?
- Ne, byla jsem jeho pravá ruka. - A už ne?
No, on teď pracuje na vlastním projektu. Na nové nadaci.
A toho vy se neúčastníte?
Ne.
Možná toho o jeho jednání víte až moc a už s tím nechcete mít nic společného?
Jakém jednání?
Kde třeba sehnal peníze na tu novou nadaci?
Podle mě máte bujnou fantazii.
Pardon.
Není to pero z univerzity, kde Narvaja studoval?
Ano.
Daroval mi ho.
Podívejte, nebylo na tom vůbec nic neobvyklého.
A zrovna tak si nemyslím, že by Narvaja něco tajil.
Ale řekněte, co potřebujete, a já se vám pokusím pomoct.
Potřebovali bychom ty chybějící skeny.
Že ano?
Ano.
Držela jsem ho za ruku, protože ji měl studenější než obvykle.
Bála jsem se, že právě umírá.
A doktoři nebyli nijak zvlášť sdílní. Moc nám toho neřekli.
Dcery se na mě zlobily,
protože měly pocit, že jim některé informace neříkám.
Myriam říkala, že jim něco zatajuju.
A co ty?
Jak ses cítila?
Měla jsem chuť je poslat do hajzlu.
- Obě? - Ano.
No, hlavně Myriam.
Tu starší, že?
Olgu taky, protože se za svou sestru věčně schovává.
A co bylo dál?
Pak jsem jim řekla, ať odejdou.
Že když se se mnou budou hádat, tak tím tátu akorát rozruší.
Neměly na vybranou.
Ale viděla jsem, jak...
Když Myriam odcházela z poko...
Když Myriam odcházela z pokoje, zaváhala.
Jestli se s tátou nemá rozloučit pro případ, že už by ho znovu neviděla.
A já jim znovu řekla, ať odejdou.
A dál?
A ony...
A ony už ho nikdy neviděly.
Takže...
Martho, máš návštěvu.
Že by nápadník?
Tvá dcera.
Olga. Mám jít s tebou?
Ne.
- Radila bych, ať se nehádáte. - Dej jí pokoj.
Nepleť se do toho, Vane.
- Tak dost. - Copak?
Tak dost, kluci. Už běžte. No tak.
- To už by stačilo, Romi. - Ano.
- Děkuju. - To přece nejde.
- Už je to vyřešené. - Tak jo.
- Půjdeme, Pablo? - Tak. Díky.
Ano.
Mami.
Co je?
Uklízely jsme u tebe doma s Deliou.
Nesu ti nějaké oblečení a make-up.
Ke mně domů nechoď.
Nemám chodit ani sem?
Dej mi ten make-up.
Předala jsem ho sestřičkám. Nedovolí nám...
- Mají na to předpisy. Je to... - Promluvíme si až venku.
Zajímalo mě, jak na tom jsi.
Chovají se k tobě dobře?
Budete toho litovat.
No, Myriam lítost ani nezná.
Ale ty...
No...
Asi jsem sem chodit neměla.
Proč?
Máš toho hodně na práci?
Kdybys něco potřebovala, řekni.
Haló!
Martho, jak se vám daří?
Dobře.
Zašla jsem na to místo. Potkala jsem tam vašeho kamaráda Girvese.
Posílá vám tohle.
Nemám tu brýle.
Mám vám to přečíst?
Jejda. Moment, taky potřebuju brýle.
Já to přečtu.
Tak dobře.
„Drahá přítelkyně,
strašně rád slyším, že ještě existuješ.
Už jsem si začínal myslet, žes byla jenom výplodem mé fantazie
a že teď budu muset čelit smutné realitě.
Díky té mladé dámě, která ti tohle předala,
jsem se dozvěděl, kde jsi, a šel jsem tě navštívit,
ale nepustili mě dál.
Je vážně škoda, že tak krásní lidé v těch sexy uniformách
jsou tak přísní.“
Co?
„Vera dokonce předstírala, že zešílela,
aby se mohla dostat dovnitř, ale nevyšlo to.
Vypadá to, že těm, kteří vážně šílení jsou, to nevěří.“
Martho.
- Čti dál. - Co to tam vyvádíme?
Tak.
„Brzo tě odtamtud dostaneme
a zase budeme plavat v moři plném pér.
Tvůj Girves.“
Martho, pojďme.
Dobře? Pojďme.
Pěst, dlaň, hrana...
Pěst, dlaň, hrana. Pěst... Ne.
Pěst, dlaň, hrana. Pěst...
V pořádku.
Tak už mi konečně řekněte, jestli jsem blázen.
Jistě, ten poslední pokus nebyl špatný.
Pamatovala jste si číslo stránky, poznala jste ruku na hlavě, ty tři kroky...
Teda měla to být levá ruka, ale to není nic vážného.
Tak co mi teda je?
V podstatě vám prostě je 83 let.
Levici a pravici bych si klidně mohl splést taky.
Politiku do toho netahejme.
Ano, to máte pravdu. Nebylo by to rozumné.
Vy jste určitě levičák, že ano?
No, vlastně ani nevím. Řekněme, že jsem apolitický.
Nestranný, apolitický, asexuální...
Delio.
Pardon, ale řekl bych, že ty prášky vás mohou mást a oslabovat.
Jsou pro pacienty s demencí.
A s tou vy se teď neléčíte.
Ale pomáhají mi spát. Co se stane, když je přestanu brát?
Kdo ví?
No jo, ale neměly by se brát bez lékařského dohledu. Ano?
Děkuju.
Dejte mi to.
Takže...
když jsem ten prášek nemohla zapíjet whisky,
tak si teď můžu dát whisky.
Jste jediný host, kterého mi dovolují. Víte o tom?
Ano, vím.
A přijdete mi dost prudérní a škrobený, ale...
Co se dá dělat?
Pojďte, Casaresi.
Tak pojďte!
Ne. Říkal jsem, že se hýbat neumím.
„I topornost je forma pohybu.“ To říkávala Pina Bauschová.
- Znáte ji? - Ano, slyšel jsem o ní.
No tak pojďte.
Omluvám se za tu scénu, u které jste včera byl.
My matky jsme všechny zrůdy.
Moje matka taková byla, já taková jsem, Myriam taky a...
Olga by taková taky byla, kdyby byla matkou.
Hýbejte trošku rameny.
Ne...
Jenom trošičku.
Nemyslete na tanec.
Myslete na něco, co máte rád.
Nebo na někoho, koho máte rád.
To je ono. Někdo se vám vybavil.
Nějaká žena?
Ano, možná.
Já vám ten knoflík utrhnu, Casaresi. Rozepněte si ho.
Musíte jednat a podstupovat rizika.
Jinak bude pozdě. Pojďte, pomůžu vám se uvolnit.
- Lehněte si... - Ne.
- Madam! - Ale ano.
Neodmlouvejte a lehněte si. Nebojte.
Madam?
- Pardon. - Co byste rád, pane?
Můžu na záchod?
- Ano, tudy. - Děkuju.
Casaresi!
- Vy taky chcete na záchod? - Ne. Hledám kolegu.
Nemáte hlad? Pojďte do kuchyně.
- Něco vám nachystám. - Dobře.
Pojďte, Casaresi. Vezměte si sako.
- Kam to jdete? - Honem. Pšt!
Jestli odcházíte, musíte jim to říct.
Pšt! Řekla jsem jim to. Nebojte.
Vždyť jste pila.
Jen jeden doušek.
Jak dlouho už jste neřídila?
Nevím.
Chcete radši řídit vy?
Martho, nikdy vás nenapadlo, že byste se s dcerami dohodla?
Ne.
Ahoj.
Martha!
Královna nevěstince!
Martha! Martha, má milovaná.
Je tu Martha.
Martha je tu s námi.
- No tak! - Sexy Martha!
Její jméno je Martha!
Ať se mi neztratíte, Casaresi!
ODVAHU, BRATŘI
Tak se mi ukažte. Počkat, co to tady děláte?
Všechno se opravuje.
A to v tomhle dokážete pracovat?
Zdravím.
- Nazdar. - Nazdar.
Co to dílo znamená?
Co znamená pro tebe?
To já... Netuším.
A tohle vypadá na subrealismus, ne?
Možná.
Možná jo.
Dalí?
Mohl by to být Dalí, ne?
Možný to je.
Ty mi dáváš.
Omluvte mě.
Martho!
Pardon.
V osmém článku se píše: „Osoba v ústavu může být...“
Hej!
- Ty budeš... - Co blbneš?
- Budeš od Marthy, že? - Kde je?
- Ztratila se mi. Nevíš... - Přidáš se?
- Jo, pojď. - Ne.
Já jsem takový toporný. Ale díky.
No, i topornost je forma pohybu.
No jo, to říkala Pina Bauschová, že?
Ne. To byla Isadora Duncanová, ne?
- Ne, děkuju. - Pojď s náma.
- Jen pojď. - Dej mi to.
Jen do toho.
Pojď sem.
- Tak. - Opatrně.
Bacha, chlape. To je ten znalec.
- Dej si tam ruce. - Bacha.
Tak, bezva.
Uvolni se.
Tak, díky.
Děkuju.
Zdravím.
- Dáš si? - Díky.
Co to máš s bokama?
Potřebujou trochu promazat.
Na, to ti udělá dobře.
Co to je?
Fakt příjemná a uklidňující pilulka lásky.
Jasně, ale co to je?
Pilulka lásky.
Ale jestli si ji mám vzít, chtěl bych vědět, co to je.
Děkuju.
- Jestli nechceš, nemusíš. - Ale ne, vezmu si.
Děkuju.
Ne, tvrdím pravej opak.
Když to celý zúžíte jenom na to, jestli je Martha blázen,
tak celou její existenci redukujete na diagnózu,
kterou můžou ovlivnit vaše morální zásady.
Prostě ji chcete zavřít, protože je stará a tak trochu rajda.
To já nechci.
Co? Copak nemůže být stará a rajda?
Ale kdepak.
- Nesmí se to? - Ale ne, smí.
Smí se to.
Takže když se někdo ptá, co je pravej opak, tak je to tohle.
Je to fakt pravej opak.
- Opačná myšlenka. - Jasně.
Když to otočíš, tak je to úplně přesně ono.
Jasně.
Jo.
- A jakou tady máš dneska funkci? - Co prosím?
Ptá se, proč jsi přišel.
Jsi tady jako společník, detektiv, znalec?
Ne, jako detektiv ne.
Ale když to teď říkáš...
Víte o tom, že z jejího domu zmizelo dílo od Dalího?
Zmiňuju to, protože byste o tom mohli něco vědět,
když jste tam trávili hodně času, ne?
Hele, kdybych Martičce musel něco ukrást, tak to nebude Dalí, zlato.
Jasně.
- Vzal bych Foglina. - Já zas její sbírku Vergese Rilla.
No jasně. Dalí se mnou nedělá vůbec nic.
Martha není žádná bezbranná, stará chudinka.
Od toho je přece smetánka.
Co prosím?
Myslím boháče.
Peníze protečou níž.
Když se prachy hromadí, jsou jako voda.
Na planetě je v oběhu určitý množství vody.
A ta se odpařuje, sráží.
A když se prachy hromadí, tak se ten kapitál vyřadí z oběhu.
- Jako stojatá a zkažená voda. - Říkáš to krásně.
Sedej.
Když někdo s hromadou peněz investuje do umění,
tak se ty prachy vypařej, ne?
Ale vzniknou z nich mraky, co přinášejí déšť,
kterej pak padá do řek, ty přetečou a vylijou se do jinejch řek a moří,
což způsobuje další srážky a vodní páry.
Je to koloběh.
Peníze, co protečou k umění, jsou prostě jenom spravedlivej déšť.
A na konci toho koloběhu se všechny ty prachy vrátí k pár boháčům.
- Je super, že Martha... - Super.
Že patří mezi ty vyvolený, protože vytváří koloběh ctnosti.
Úžasné. Umění vytváří ty mraky, víš?
A když se tahle střecha nedá co nejrychleji spravit,
tak ten déšť z těch mraků ohrozí ta umělecká díla.
To umění. Umění, zlatíčko, umění.
- A jakou roli v tom má stát? - Reguluje tok těch řek.
Jako přehrada.
- I když o tom Martha neví. - Cože?
I když o tomhle všem Martha neví.
Martha to všechno ví.
Proto je tady s náma.
Nějak moc se potíš, ne?
Jo, vypadá to tak.
Jsi v cajku?
Jo.
Pardon.
ŽIVOT JE SILNĚJŠÍ
Casaresi.
Kde jste byl?
Martho. Hledal jsem vás.
Jo... Něco jsem si dal a nějak mi není dobře.
Říkala jsem, ať mu nic nedáváte.
Promiň.
Asi je to dost silné. Hodně se potíte.
Dost silné... Víte, jaké to má mít účinky?
Já ty prášky neberu, Casaresi. Je mi přes 80. Chcete mě zabít?
Cože? Může mě to zabít?
Myslím, že ne.
Mám pocit, že nemůžu pořádně dýchat...
Pojďte.
Přijde mi, jako bych...
Martho!
Ahoj, Gary.
- Juane. - Já...
- Možná bych se měl napít vody, ne? - Ne.
- Jo? - Běžte.
Jak je? Zase ty.
- Zase tohle? Sundej to. - Jo.
- Tohle? - Co kdyby sis to odložil?
- Co? Počkat. - Co kdyby sis to odložil?
- Jo, ale kam si to... - Tady, podívej.
Nech to tady.
- Dej si to sem a já ti to pak zas dám. - Jo, já bych to tu zapomněl.
Vyměníme si košile? Co ty na to?
Já si vezmu tvoji a ty tu moji. Bude ti slušet.
Pojď se mnou. Tak pojď.
Počkat.
Tak.
Ty brýle...
Co to je?
- Jo tohle. - Co to je?
Necháme to tady. Tak.
Ano?
Momentík.
Synku.
Ptá se po tobě nějaká žena.
Jsem mladší dcera Marthy. Hoffmanové. Můžu jít dál?
Jistě.
Kocovina?
Co? Ne.
Jste v pořádku?
Co? Ano.
Tak povídejte.
V tomhle je jedna velice cenná socha.
- Pina Bauschová? - Cože?
- Teda Dalí. - Ano.
A kdo ji teda měl?
Já.
Bylo to preventivní opatření.
Matka rozdávala cennosti a tohle je to nejdražší, co má.
Asi chápete.
Moje sestra o tom neví, tak to prosím nikomu neříkejte.
Ona...
Moje sestra je...
Je jedinečná.
Tehdy jsem jí o tom neřekla, tak se to nemusí dozvědět ani teď.
No, tohle do mojí kompetence soudního znalce nespadá.
Nebyla by to jediná věc mimo vaši kompetenci.
Moje matka se vrátila až dnes ráno.
A proč myslíte, že s tím mám něco...
Delia měla obavy, tak mi zavolala a všechno mi řekla.
Jen si nalijte.
- Dáte si taky? - Ne.
Chtěla bych, abyste šel k ní domů a vrátil to, aniž byste o tom cokoli řekl.
Prý se vám dá věřit.
Věřte mi.
Bude to tak nejlepší.
- Promiňte, ale pojedeme jinam. - A kam to bude?
Tady odbočte. Pojedeme k soudu.
Hej, mám ty skeny.
Ty skeny? Bezva.
Povíš mi to za chvilku. Jsi geniální.
Pardon.
Byls nakupovat?
No jo.
Tu stařenku našli, jak se toulá po městě.
Byla úplně ztracená. Uprostřed noci.
Tak to je... hrůza.
Chcete naznačit, že jsem za to nějak zodpovědný?
Gracielo!
Graciela na chvilku někam odběhla.
- Pomoz mi to pustit. - Jistě.
- Taky chcete na záchod? - Ne.
Díky, zlatíčko.
Nemáte hlad? Pojďte do kuchyně. Něco vám nachystám.
Pojďte, Casaresi. Vezměte si sako.
- Kam to jdete? - Honem. Pšt!
Jestli odcházíte, musíte jim to říct.
- Pšt! Řekla jsem jim to. Nebojte. - Aha. Je ta nahrávka legální?
To je teď jedno, to vyřešíme později.
Teď vyřešíme tohle.
Ano, já...
Mám tady... Podívejte, dost jsem s tím pokročil.
Ne, ještě to potřebuju.
- Ještě to... - Tak máš to tam, nebo ne?
Co?
Jestli má všech pět pohromadě.
Ne, na tom právě pracuju. Přesně o to jde.
- Musím... - Musíš to dokončit hned teď.
Podepiš to.
A přines mi to, než ta dáma bude mít další zkrat
a my budeme řešit ještě větší problém.
- To pero... - Co je s ním?
Je z univerzity Wynants.
Fakt? To jsou věci.
Tak podepiš.
Někdo vám ho dal?
Co já vím? Záleží na tom?
Provádím vyšetřování. Sháním důkazy.
Buď to podepiš, nebo končíš, Casaresi.
Už není co vyšetřovat.
Potřebuju tu zprávu podepsanou.
Aha, to je můj otec. Je to naléhavé.
Vrátím se a pak to vyřešíme, ano?
Zaděláváš si na problémy.
- Děkuju. - Zabralo to?
Jo. Řekl jsem mu, že to byl můj táta.
Dobře. Rothmanová nás očekává.
- Martina psychiatrička? - Jo.
Vzal jsem si Bolognovo pero. Měl to samé jako Narvaja z té univerzity.
No jo, vypadá to, že je prodávají na každém rohu.
Možná taky jedno mám.
Zvláštní.
Tato atrofie ve frontálním laloku
může mít vliv na Martinu paměť a úsudek, to ano.
Ale samozřejmě to také může být jen důsledek pokročilého věku.
Takže dostatečný důkaz neexistuje.
Důkaz?
Zníte jako nějaký detektiv.
Ne, jen chci říct, že ty skeny neindikují frontotemporální demenci.
No, to už je diskutabilní.
Jistě, ale co o tom soudíte vy?
Na rozdíl od jejích dcer si myslím, že se Martha vždycky chovala výstředně,
a výstřednost není symptomem demence.
Ano, tak jsem to myslel.
Ne, podle mě už jste si názor udělal.
Chcete slyšet, že je Martha zdravá.
Můžu vám říct jen to, že tyhle výsledky podle mě nepotvrzují,
že určitě má frontotemporální demenci.
No, když to ty výsledky jasně neprokazují, tak vaše zpráva bude jednoznačná, že?
- Ano. - Jak dlouho jste ji léčila?
- Přes deset let. - A pak už jste ji neviděla?
Ne. Když za mnou přišly její dcery a já odmítla podepsat přesun do ústavu,
ztratila jsem s Marthou kontakt.
Dobrá. Kdyby na to došlo, mohla byste to dosvědčit u soudu?
Ano, jistě.
Ale radši bych se tomu vyhnula, kdyby to šlo.
Děkujeme.
Na shledanou.
No dobrá.
Myslím, že už mám skoro hotovo.
Skoro?
Měl byste tu zprávu odevzdat hned, ne?
Ano, už mám všechno.
Moc jsi mi s tím pomohla.
Díky.
Překvapila jsi mě.
Snad budeme mít další společné případy.
Můžu tě políbit?
Cože?
- Políbit. - Ne!
- Pardon. - Promiň.
Ne, já se omlouvám.
- Máte to? - Jo, nemusíš...
Promiňte.
Ne, já se omlouvám. Promiň.
- Ne... - Špatně jsem si to vyložil.
Omlouvám se. Špatně jsem to pochopil.
- Možná jsem vás nějak zmátla. - Ne, ty za to vůbec nemůžeš.
Já totiž někoho mám.
Ale ne. Nemusíš mi nic vysvětlovat.
Ale ne. Rozhodně mi připadáte zajímavý.
Můžeš mi tykat.
Tak dobře.
Ale ten vztah zrovna začal být docela vážný a...
Jistě.
Přišel jsem pozdě.
Překvapil jste mě. Teda překvapil jsi mě.
Nečekala jsem, že...
No jo, většinou nebývám spontánní.
No, kdyby ten vztah nedopadl...
Jasně, ale zatím ne.
Jméno?
- Leandro Casares. - Leandro Casares.
- Dovnitř nemůžete. - Cože?
Je mi líto. Nejste na seznamu.
- To je zvláštní. Řeknu Delie... - Je mi líto, ale to nepůjde.
Chci vidět, jak na tom madam je. Jste tu noví. Máte povolení?
Jsme od soudu.
- Dobrý den, Delio. - Dobrý.
Potřebuju si promluvit s Marthou. Ale oni mě nechtějí pustit. Řeknete jí to?
- Odejděte, prosím. - Ano.
Řekněte jí, že mám potřebné důkazy. Ona to pochopí.
Prosím vás, pane.
Jsem soudní znalec. Dělám posudek.
Ještě to nemám hotové.
Nevím, co to má být, ale dejte mi chviličku.
Dejte jí to, prosím.
A řekněte jí, že nakonec to nikdo neukradl. Opatrně.
Ano, o tom už něco vím.
Ano. Hádám, že to půjde slepit.
No tak, pane.
Tak už, pane, prosím.
Jo, už to bude.
A řekněte jí, že měla pravdu. Vážně ji odposlouchávají.
- Pane, odejděte. - Casaresi!
Nebojte.
Nedělejte si starosti. Jsem v pořádku.
Prosím vás, pane.
- Tak dobře. Ano. - Tak jo.
Na shledanou, Casaresi.
Jdeme.
Taky nemůžeš usnout?
Ne.
Zákon číslo 22914.
V šestém článku se píše:
„O umístění do ústavu bude vedení ústavu
neprodleně informovat rodinu dané osoby i další lidi, které daná osoba určí.“
Kolik jich tam je?
V osmém článku se píše...
Kolik jich je?
Jenom pár magorů, ale překážejí na ulici.
Pojďte mi někdo pomoct, prosím.
Dobře, tak tam na mě počkej. Jdu za tebou.
Půjdu taky.
Ve 13. článku se píše:
„Jakékoli porušení povinností uvedených v tomto zákoně
ze strany vedení léčebného ústavu
bude nahlášeno úřadům, které tyto povinnosti budou vymáhat...“
Dávej bacha, dám ti vědět.
„A v odůvodněných případech také příslušným policejním a soudním orgánům.“
Tak jo. Prosím vás, tady být nemůžete.
- Zavolejte ředitele. - Mám tady pacienty. Prosím vás.
- Všechno si nahráváme. - Jak se jmenuješ?
Varovali jsme vás. Propusťte Marthu Hoffmanovou.
Pokud ji nepropustíte do 24 hodin,
tak tyhle záběry budou vysílat veškerá média.
Varovali jsme vás.
Co jsou zač?
Jsou to mí přátelé.
Vědí toho nějak moc.
- Měli by být opatrní. - Vraťte se do pokojů.
Mám jít s tebou?
Propusťte Marthu!
Au.
A je to. Chtěly bychom zrcátko?
Je mi 83 let. Mluv se mnou normálně.
No jo, omlouvám se. Přinesu ti ho.
Jak vypadám?
Nevím.
Tak jak?
Dobře.
Můžu, Martho?
Asi bude na patnáctce.
Ano, asi bude u Julia.
Takovéto vztahy mezi pacienty jsou zakázané.
Ale to nic.
Sbalte si věci.
Propustíme vás.
- Pro tebe. - To ne.
Ale jo. Sluší ti. Tak.
A pro Vane tohle. Je to tanečnice.
Pro Vane. Jistě. Předám jí to.
Tak ahoj.
Rád tě vidím.
Ahoj, zlatíčko. Jak se ti daří?
- Pojďme! - Chceš něco říct, Martho?
Můžeme?
Pohupující se péra, pole plná pinďourů, koule schované v porostu,
ptáci srolovaní ve slipech.
Klády, pruty, tvrdé klacky,
kovbojové jen s jedním varletem.
Veselý taneček kládiček v šatnách.
Pisoáry, kuloáry, vocasy a klobásy.
Zavázané kondomy, 862 šulínů na metr čtvereční.
Malí a povislí bimbasové mormonů a miliony maličkých pindíčků.
Penis vedle penisu a velké černé hadice, co voní jak kytice.
Čau, zlato.
Odpočiň si.
Dobrý večer.
- Madam. - Můžete dcerám oznámit, že jsem zpátky.
Haló?
Delio, mohla byste dolů? Jsme tady.
Jste v pořádku, madam?
Mohla byste mě obejmout, ne?
Tak jsme tady.
Ano, madam.
To tvoje udělátko pípá.
Synku.
„14:00, soud, slyšení, potvrďte přijetí zprávy.“
Ten případ ti vzali, ne?
Protože ti to moc trvá.
Přijdeme pozdě, mami. Cos nám chtěla říct?
Tu podmínku.
Ano. Omluvte se mi za těch 27 nocí, co jsem tam byla zavřená.
Podívej, mami...
Nic víc slyšet nechci.
Omlouvám se, jestli to...
Chtěla bych slyšet jenom to.
Jenom se omluv, aniž by ses obhajovala nebo říkala argumenty.
No tak, Olgo, to zvládneš.
Omlouvám se.
Myriam?
Jak myslíš, mami.
Co? Nerozuměla jsem ti.
No tamto.
Co?
Abys nám odpustila.
Ona už to řekla. Ty mluv za sebe.
Tak už dost.
Takže dohoda padá.
Omlouvám se.
Ty složky chci mít řazené podle abecedy, víš? Ne chronologicky.
- Dobrý den. - Dobrý.
Očekávají vás v jednacím sále.
Papíry ohledně vašeho suspendování vyřídíme pak.
Dobře.
Hodně štěstí.
Děkuju.
Všechno v pořádku?
Ano.
„Soud přistupuje ke smírčímu řízení,
na kterém se dohodly strany účastné soudního procesu
o vyhlášení nepříčetnosti Marthy Hoffmanové
podle návrhu Myriam a Olgy Hoffmanových.
Na posudek soudního znalce Leandra Gabriela Casarese
nebude na žádost obhajoby brán zřetel,
jelikož během řízení byla narušena znalcova nestrannost.
Ověření diagnózy frontotemporální demence, kterou stanovil Orlando Narvaja,
bude považováno za neprůkazné
a mezi stranami tedy dojde ke smírčímu řízení.
Dojde-li k podpisu dohody, Myriam Hoffmanová a Olga Hoffmanová
stáhnou žádost o umístění Marthy Hoffmanové
do psychiatrické léčebny.
Zároveň ale tvrdí, že Martha Hoffmanová ve svém stavu nemůže žít samostatně.
Proto se stanovují následující podmínky.
Od dnešního dne Martha Hoffmanová nebude moci prodávat svůj majetek...“
Pardon.
„Nebude moci nakupovat majetek, uzavírat spolupráce
ani podepisovat smlouvy.
Nebude se moci vdát ani opustit zemi.
Pro veškeré výše uvedené činnosti bude vyžadován souhlas jejích dcer
nebo jejich určených zástupců.
O její majetek se bude starat správce určený paní Marthou Hoffmanovou
se souhlasem jejích dcer.“
Přejděme k určení správce.
Ano. Dohodly jsme se, že jím bude soudní znalec pan Casares.
Pokud nikdo nic nenamítá a pan Casares souhlasí,
bude určen správcem majetku paní Hoffmanové.
Casaresi?
No, předpokládám, že se nemusím rozhodnout hned teď.
Mohli bychom to zkusit tři měsíce předem...
- Tři měsíce? - Martho.
Momentíček. Omluvte mě.
Co to mělo být?
- Vezmi to, Casaresi. - Martho?
- Na chvilku si ho půjčím. Pojď. - Na chvilku.
Kolik máš pacientů?
Jenom pár.
Pár? Kolik přesně?
Dva, ale jeden z nich chodí přerušovaně.
Martho!
Co to mělo být?
Dohodla jsem se s nimi, jak jste navrhoval.
Já to navrhoval?
Ano, myslím, že jo.
Ale stejně vás musím varovat, Martho,
že já nezvládám spravovat ani vlastní domácnost a svůj život.
Zas tak těžké to není.
Stačí jenom hlásit veškeré nákupy, které budu chtít udělat.
Ano. Ale i tak...
Nevím, jestli je ta práce... zrovna stabilní, abych tak řekl.
Ale plat budete mít dobrý.
Ano. Ne... Děkuju. Jak bych to vysvětlil?
Nevím, jak dlouho tu práci budu mít.
Aha. Chcete říct, že bych mohla kdykoliv umřít.
Ale ne, tak jsem to nemyslel.
Abyste věděl, já hodlám žít ještě pěkně dlouho.
Ano, jistě. To já taky. Ale člověk nikdy neví.
Ne, to máte pravdu. Kdykoli mi třeba může na hlavu spadnout piano.
Ale nějak to vyřešíme.
Poslyšte, mám jednu sochu, co bych vám mohla dát jako zálohu.
Má ulomenou ruku, ale i tak je velice cenná.
Doprovodím vás, ano?
Ne. Zvládnu to sama.
Však já vím. Ale já se s vámi chci promenádovat.
No dobře.
Tak už mě nenapínejte, Casaresi.
Tak dobře.
O NĚKOLIK LET POZDĚJI BYL V ARGENTINĚ SCHVÁLEN NOVÝ ZÁKON O DUŠEVNÍM ZDRAVÍ.
ZAKAZUJE NEDOBROVOLNÉ UMÍSTĚNÍ DO ÚSTAVU A GARANTUJE PACIENTŮM KONTAKT S BLIŽNÍMI.
MARTHA SE DOŽILA VĚKU 104 LET
A NAPLNO SI UŽÍVALA SVOU SVOBODU.
Překlad titulků: Vojtěch Ulrich